УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 699/241/20
провадження № 51-2224ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 29 червня 2021 року, які постановлені в кримінальному проваджені, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020250000000113, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Владивосток Російської Федерації, проживаючого у  АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 313, ч. 2 ст. 310, ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України(далі – КК України).
Суть питання
За вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2020 року ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді: обмеження волі за ч. 1 ст. 313 КК України на строк 1 рік, за ч. 1 ст. 309 КК України – на строк 2 роки та позбавлення волі за ч. 2 ст. 310 КК України – на строк 4 роки.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні ряду кримінальних правопорушень за обставин, які детально викладені в обвинувальному акті та відображені у вироку місцевого суду. У контексті цього ОСОБА_5 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених: ч. 1 ст. 313 КК України за незаконне виготовлення, придбання, зберігання обладнання призначеного для виготовлення наркотичних засобів; ч. 2 ст. 310 КК України за незаконний посів та вирощування конопель у кількості 50 і більше рослин; ч. 1 ст. 309 КК України за незаконне придбання, зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу. 
Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 29 червня 2021 року залишив вирок місцевого суду без змін. 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення стосовно його підзахисного і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи наведене захисник указує на те, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими і невмотивованими. Також указує на порушення судом першої інстанції вимог ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), посилаючись на те, що місцевий суд не надав належної оцінки всім доказам у їх сукупності. При цьому захисник наголошує, що апеляційний суд не навів в ухвалі достатніх мотивів залишення його апеляційної скарги без задоволення.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Попри те, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, суть його касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок. 
Як видно з касаційної скарги ключовим аргументом захисника є посилання на недопустимість протоколу обшуку від 11 лютого 2020 року, зокрема з таких причин: відсутність відомостей та номеру справи, на підставі якої розпочато та проведено обшук; не зазначено данні щодо фіксування даної слідчої дії на відео; проникнення працівників поліції в будинок з метою відкриття вхідних дверей без понятих; вилучення під час обшуку речей не зазначених в ухвалі суду; не залишення на видному місці ували суду про надання дозволу на обшук; проведення обшуку в підвальному приміщенні за відсутності понятих; не відповідності того, що обшук проведено за відсутності ОСОБА_5 .
Однак, як вбачається з наданих копій оскаржуваних судових рішень, такі доводи захисника були предметом перевірки судів попередніх інстанцій.
Так, місцевий суд дійшов висновку про те, що з протоколу обшуку та відеозапису проведення даної слідчої дії видно, що працівниками поліції допущено ряд порушень, які за своєю суттю та змістом не можуть розцінюватись як істотні та такі, що можуть потягнути за собою визнання даного доказу недопустимим. До того ж, суд виключив можливість спотворення отриманих результатів, навіть з урахуванням допущених порушень. 
Апеляційний суд перевірив ці висновки місцевого суду, визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. 
Так, у своєму рішенні апеляційний суд зазначив, що з матеріалів кримінального провадження видно, що: обшук проведено на підставі ухвали слідчого судді Придніпровського районного суду м, Черкаси від 29 січня 2020 року за участі двох понятих; зафіксовано початок проведення слідчої дії за відсутності власника і залишення ухвали про надання дозволу на обшук на видному місці (стіл у кухні-студії). Як додаток до протоколу проведення обшуку долучено флеш-карту із відеозаписом вказаної слідчої дїї, яку досліджено судом першої інстанції, що свідчить про дотримання вимог щодо обов`язковості фіксування проведення обшуку за допомогою аудіо-, відеозапису. 
Отже, апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту в цій частині, також не встановив допущення таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що можуть стати підставою визнання цього доказу недопустимим.
Таким чином, Верховний Суд, беручи до уваги надану судами оцінку допустимості вищевказаного доказу та конкретні обставини його проведення, а саме те, що під час слідчих дій було виявлено підвальне приміщення, вхід до якого здійснюється через отвір в підлозі та драбину, де знайдено обладнані приміщення для вирощування рослин з освітленням та вентиляцією і куди поняті не спускались, а знаходились тільки біля входу всередину, вважає, що з урахуванням габаритності знайденого обладнання, а також кількості рослин, незнаходження понятих в самому підвальному приміщені, однак їх перебування біля його входу, було достатнім для контролювання дій працівників поліції і виключало можливість останніх вчинити там такі дії, які б вказували на зловживання під час проведення обшуку чи можливість спотворення його результатів. 
Крім того, як зазначає суд апеляційної інстанції у своєму рішенні, він критично відноситься до посилань сторони захисту на відсутність відомостей, на підставі яких дані про вчинення кримінального правопорушення внесені до ЄРДР. Оскільки з матеріалів кримінального провадження видно, що дозвіл на проведення обшуку в домоволодінні ОСОБА_5 за місцем його проживання з метою відшукання та вилучення обмежених у вільному обігу предметів, наркотичних засобів та психотропних речовин надано у зв`язку із внесенням до ЄРДР, на підставі матеріалів, що надійшли до СВ Черкаського відділу поліції, тобто даних про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 307 КК України, вчинене невстановленими особами на території Черкаської області, – у межах кримінального провадження № 12019251010004261. При цьому, місцевий суд перекваліфікував дії ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 307 КК України на ч. 1 ст. 309 КК України, оскільки стороною обвинувачення не було доведено, що він незаконно придбав та зберігав наркотичні засоби саме з метою їх збуту.
Також апеляційний суд указав, що висновок спеціаліста, який, на думку сторони захисту, безпідставно визнано місцевим судом як доказ, є документом, який в силу положень ст. 84 КПК України, є процесуальним джерелом доказів та відповідає вимогам статей 85-86 КПК України.
Отже, Верховний Суд погоджується з цими висновками місцевого та апеляційного судів та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень. 
Крім того, як видно з копії рішення апеляційного суду, засуджений ОСОБА_5 повністю визнав свою вину у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, а тому відсутні підстави вважати, що судами дана неправильна юридична оцінка діям останнього, а рішення цих судів є незаконними. 
Інші твердження наведені захисником у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення судів були постановлені з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які можуть поставити під сумнів їх законність, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 29 червня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                               ОСОБА_3