ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/2997/21	
Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В.,Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення  Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року, ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м. Миколаєві, по справі за позовною заявою Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до    Колективного сільськогосподарського підприємства "Полянка" про стягнення заборгованості, - 
ВСТАНОВИЛА:
У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив стягнути з  Колективного сільськогосподарського підприємства "Полянка" на користь Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів загальну суму заборгованості 27378,02 грн., з яких: адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю в сумі 27312,50 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій в сумі 65,52 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач подав звіт за формою № 10-ПІ за 2020 р., відповідно до якого у відповідача працевлаштовано 8 осіб, з яких 0 осіб з інвалідністю, тоді як повинно бути працевлаштовано 1 особу з інвалідністю, тобто відповідач не працевлаштував 1 особу з інвалідністю та не сплатив самостійно адміністративно-господарські санкції. Загальна сума заборгованості за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 р. складає 27378,02 грн, з яких адміністративно-господарські санкції – 27315,50 грн. та пеня – 65,52 грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що обов`язок державної служби зайнятості щодо надання допомоги у підборі необхідних працівників з числа тих хто перебуває у неї на обліку як безробітний не може бути рівнозначним обов`язку роботодавців з самостійного виявлення і підбору осіб з інвалідністю для працевлаштування в рахунок нормативу відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону № 875-ХІІ. Подання звітів за формою № 3-ПН до державної служби зайнятості з вакансіями для осіб з інвалідністю без подальшого працевлаштування не можна вважати тотожнім виконанню нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, оскільки, ч. 5 ст. 19 Закону № 875-ХІІ встановлено, що виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним, а не заходи, які підприємство здійснило для працевлаштування осіб з інвалідністю. Апелянт вказує, що спеціальними нормами чітко встановлено, що до обов`язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 19 Закону № 875-ХІІ фактично віднесено укладання трудового договору з особою з інвалідністю, а відтак підприємство, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю за рік менша, ніж установлено нормативом є таким, що не виконало норматив відповідно до положень ст. 19 Закону № 875-ХІІ. Відповідачем за підсумками звітного 2020 року самостійно було визначено та зазначено, відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Закону № 875-ХІІ, про невиконання ним нормативу у 2020 році з працевлаштування 1 особи з інвалідністю.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що відповідач довів в суді, що він вжив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У зв`язку з тим, що відповідач вжив всіх залежних від нього заходів, щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та пошуку інвалідів, які були б згодні працювати на створеному робочому місці, на думку відповідача, до нього не може бути застосована адміністративно - господарська санкція за порушення у сфері господарювання, а саме:          відповідальність за непрацевлаштування інваліда чи відмову у працевлаштуванні інваліда за направленням центру зайнятості чи при особистому зверненні, як і відсутність у населеному пункті (с. Полянка) за місцем знаходження підприємства, інвалідів працездатного віку, які можуть та бажають працювати. Відповідач вказує, що сам факт не працевлаштування інвалідів у зв`язку з їх відмовою від запропонованого працевлаштування не може слугувати підставою для накладення адміністративно - господарських санкцій. Підставою для накладення адміністративно-господарських санкції є виключно наявність вини. З огляду на вищезазначене, відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачем подано до відповідача звіт за 2020 рік форми №10-ПІ, в якому зокрема зазначив, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (рідок 1) у 2020 році – 8 осіб, з них середньооблікова кількість працівників, яким встановлена інвалідність – 0 осіб, кількість інвалідів – штатних працівників, які повинні працювати – 1 особа, фонд оплати праці штатних працівників у 2020 році – 437000 грн.    
За розрахунком позивача, виходячи з середньооблікової кількості штатних працівників, відповідач мав працевлаштувати 1 особу з інвалідністю. За невиконання вказаного нормативу позивач нарахував 27378,02 грн., з яких адміністративно-господарських санкцій 27315,50 грн та пені, що в сумі становить 65,52 грн.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач здійснив усі передбачені чинним законодавством заходи, спрямовані на працевлаштування осіб з інвалідністю, відтак позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою  статті 19 Конституції України  встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантії для них щодо рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначає  Закон № 875-XII.
Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженим  наказом Міністерства соціальної політики України від 14 квітня 2011 року № 129  передбачено, що Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені.
Частина перша  статті 18 Закону № 875-XII  вказує, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Відповідно до частини першої  статті 19 Закону № 875-XII  для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
При цьому, частиною другою  статті 19 вказаного Закону  визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Частиною першою  статті 20 Закону № 875-XII  встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим  статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Так, відповідно до частин першої та другої  статті 218 Господарського кодексу України  підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у  статті 20 Закону № 875-XII.
Згідно із пунктом 4 частини третьої  статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VI "Про зайнятість населення"  роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
На виконання вищевказаної норми,  наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31 травня 2013 року  затверджено Порядок подання форми звітності    № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».
В контексті положень  Закону України «Про зайнятість населення»  та Порядку на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником. Звітність за формою №3-ПН роботодавці подають до центрів зайнятості за наявності попиту на робочу силу (вакансії), тобто, лише у разі наявності на підприємстві чи в організації вільних робочих місць.
Разом з тим, періодичності подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію.
Системний аналіз вищезазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; надавати державній службі зайнятості необхідну для організації працевлаштування інвалідів інформацію у порядку, передбаченому  Законом № 5067  та Наказом № 316; звітувати Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому  Законом № 875-ХІІ  та Порядком № 70; у разі невиконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.
Проте, обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій  статті 18 Закону № 875-XII.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі П/811/693/17, від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16, від 13 червня 2018 року у справі № 819/639/17, від 20 травня 2019 року у справі № 820/1889/17, від 03 грудня 2020 року у справі № 812/1189/18.
Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, їх відмова від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є звіти форми № 3-ПН, копії газет з оголошенням. Відповідач подав 23 звіти протягом 2020 року до центру зайнятості форми № 3-ПН про наявність вакансії для особи з інвалідністю.
Позивач не надав доказів того, що відповідач відмовив у працевлаштуванні будь-якій особі з інвалідністю. 
Колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції, що відповідачем вчинено залежні від нього заходи для працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема, повідомлено центр зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування осіб з інвалідністю, а тому застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій та стягнення пені є безпідставним. 
За такого правового регулювання та встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем здійснено всі заходи для працевлаштування інвалідів, зокрема, систематичне повідомлення центру зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування інвалідів, інформування позивача про вказані дії та надання копії звітів про попит на робочу силу, а тому застосування до нього адміністративно-господарських санкцій є безпідставним. 
З огляду на те, що відповідачем були виконані вимоги  Закону № 875-XII  щодо прийняття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, доказів того, що відповідач не створив робочі місця для осіб з інвалідністю, відмовляв їм у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавав державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, або несвоєчасно звітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, позивачем не надано. Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в діях відповідача відсутній склад правопорушення, за вчинення якого  Законом № 875-XII  передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій.
Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20 червня 2011 року у справі № 21-60а11, Верховного Суду, викладеним у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 820/2124/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 807/612/16, від 11 вересня 2018 року у справі №812/1127/18, від 19 грудня 2018 року у справі № 812/1140/18, від 23 липня 2019 року у справі № 820/2204/16, від 31 липня 2019 року у справі №812/1164/18.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій справі.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                        О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                           А.В. Бойко

          Суддя:                                                                                                           А.Г. Федусик