ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 р.	Справа № 440/4628/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 28.05.2021, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, м. Полтава, повний текст складено 28.05.21 року по справі № 440/4628/19
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області ,           Державної казначейської служби України                   
          про визнання дій неправомірними та стягнення матеріальної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із заявою, в якій, з урахуванням уточнень, просив суд: визнати дії Державної казначейської служби України протиправними; зобов`язати Державну казначейську службу України виконати постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2020 року щодо стягнення на користь ОСОБА_1 110205,03 грн.
Окремою ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28.05.2021 року заяву ОСОБА_1 в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України - задоволено. Визнано протиправними дії Державної казначейської служби України, вчинені при виконанні постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628/19. Зобов`язано Державну казначейську службу України вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, а саме: неналежному виконанню постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628/19. Про результати розгляду та виконання цієї ухвали зобов`язано повідомити Полтавський окружний адміністративний суд протягом 30 календарних днів з дня отримання окремої ухвали.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції під час винесення оскаржуваної ухвали норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати окрему ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 28.05.2021 року та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання дій неправомірними та стягнення коштів. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» не передбачені видатки для відшкодування матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. Вказує, що безспірне списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою КПКВК 3504030 на відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, буде нецільовим використанням бюджетних коштів та прямим порушенням частини 1 статті 23 Бюджетного кодексу України, якою передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Стверджує, що Казначейство матиме можливість здійснить заходи по виконанню постанови суду на користь позивача лише після встановлення у законі про Державний бюджет України відповідних бюджетних призначень. Зауважує, що Казначейством постійно направляються листи до Міністерства фінансів України із пропозиціями про вжиття заходів щодо забезпечення виконання рішення суду, а саме, передбачити у Державному бюджеті видатки для безспірного списання коштів у вказаній категорії справ. Вважає, що Казначейство відповідно до наданих повноважень вживає всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання постанови суду. Казначейством не відмовлено у виконанні постанови суду. Після встановлення у законі про Державний бюджет України відповідних бюджетних призначень Казначейство здійснить безспірне списання коштів на користь позивача відповідно до постанови суду. Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.04.2020 року у справі №804/2076/17.
Позивач по справі не скористався  правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції задовольнити вимоги скарги в повному обсязі.,
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача у судовому засіданні, перевіривши ухвалу суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив суд: визнати неправомірними дії Полтавського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області  щодо незаконного відрахування податку з щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 ; стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку - 112715,46 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 року скасовано та прийнято нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану Законом, що визнаний неконституційним, у розмірі 110205,03 грн. (сто десять тисяч гривень) грн. 03 коп. В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
29.09.2020 року Полтавським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист про стягнення з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, завданої Законом, що визнаний неконституційним, у розмірі 110205,03 грн.
Вважаючи протиправними дії/бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2020 року,  позивач звернувся до суду з відповідною заявою. 
Задовольняючи заяву позивача в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції дійшов висновку, що Державна казначейська служба України при виконанні постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628/19 діяла протиправно.
Колегія суддів  погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно зі ст.129 Конституції України  однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 370 КАС України визначено, що  судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Крім того, обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України також передбачена також нормами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Колегія суддів зазначає, що з  аналізу наведеного вище вбачається, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Також, Конституційний Суд України у рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).
Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо застосування останнім заходів, передбачених ст.383 КАС України. 
Так, відповідно до ч.1 ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
У такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються (ч. 2 ст. 383 КАС України).
Заяву, зазначену в частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду (ч. 4 ст.383 КАС України).
У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.  У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена (ч.5 ст.383 КАС України). 
Відповідно до ч.6 ст.383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
Вказаною нормою визначено особливий порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, який здійснюється судом в процесі контролю за виконанням судових рішень.
При цьому, суд при вирішенні спору повинен встановити природу спірних правовідносин, а саме: які рішення, дії чи бездіяльність відповідача призвели до порушення прав позивача, чи такі пов`язані з виконанням рішення суду, чи вчинені відповідачем у зв`язку з виникненням нових правовідносин.
Вказана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 12.11.2018 року у справі №806/3099/17.
Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 року у справі №806/2143/15 звертає увагу, що стаття 383 Кодексу адміністративного судочинства України має на меті забезпечити належне виконання судового рішення. Підставами застосування цієї статті є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Як вбачається із матеріалів справи, рішення суду від 11 вересня 2020 року не виконано.
Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Порядком виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 (далі по тексту - Порядок №845), визначено механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.
Згідно з п.3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Частиною 1 п.24 Порядку №845 визначено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник (відкриті рахунки), або за його місцезнаходженням документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.
Відповідно до п.25 Порядку №845 безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів з рахунка боржника здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку.
У разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою. При цьому положення пунктів 28-34 цього Порядку застосовуються лише щодо зазначеної бюджетної програми.
При цьому, особливості здійснення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду визначені у пунктах 35-40 Порядку №845.
Зокрема, з моменту надходження до Казначейства документів стягувача, визначених у пункті 6 цього Положення, орган Казначейства протягом п`яти робочих днів після надходження таких документів повідомляє про їх надходження органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.
Такий орган протягом 15 днів може подати органові Казначейства документи (відомості), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувача.
По закінченню такого терміну орган Казначейства надсилає протягом п`яти робочих днів до Державної казначейської служби України зазначені документи (відомості).
Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи та не заперечується відповідачем, з моменту отримання документів позивача, за якими мало бути здійснене безспірне списання коштів відповідно до пункту 35 Порядку №845, жодних дій, спрямованих на таке списання відповідачем не здійснено.
Доводи апеляційної скарги про відсутність належного фінансування за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» є необґрунтованими, оскільки пунктом 39 Порядку №845 передбачено обов`язок Казначейства подати протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Міністерству фінансів України пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету.
Вказана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 15.03.2019 року у справі №821/444/17.
За цим, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що казначейство матиме можливість здійснити заходи по виконанню виконавчого листа, виданого на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду у справі №440/4628/19 про стягнення коштів в сумі 110205,03 грн на користь позивача лише після встановлення у законі про Державний бюджет України відповідних бюджетних призначень.
Стосовно посилання в апеляційній скарзі на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 30.04.2020 року у справі №804/2076/17, то колегія суддів зазначає, що вказане рішення не підлягає застосуванню по даній справі, оскільки правовідносини у цій справі не є аналогічними тим, що були предметом дослідження Верховним Судом.
Враховуючи вказане, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої  інстанції про наявність підстав для задоволення заяви позивача у порядку ст.383 КАС України.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними, не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку з невірним застосуванням норм матеріального права, зміст апеляційної скарги, який повністю дублює пояснення щодо вчинення дій, спрямованих на виконання судового рішення, подані до суду першої інстанції, містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено, в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано, в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено, які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглянувши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваної ухвали, суд  першої інстанції дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 28.05.2021 по справі № 440/4628/19  залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  06.12.2021 року