П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/1150/21	

Категорія: 106020000                                                                                              Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.  
                                                                                                                                  Місце ухвалення:  м. Миколаїв

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів              –  Бітова А. І.
                                  –  Ступакової І. Г.                       
при секретарі –  Поварчук В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої суддівської винагороди в розмірі 73 188,23 грн.,

                                              В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області в якому просить:
визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України щодо нарахування та виплати йому судді Корабельного районного суду міста Миколаєва у відставці суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 30 червня 2020 із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого ст. 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”, 
стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївської області на його користь 73188, 23 гривень, з урахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів недоплаченої суддівської винагороди за вказаний період.
Позов обґрунтовано тим, що питання оплати його праці врегульоване ст. 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”. Проте, протягом 18 квітня до 30 червня 2020 року, відповідачем нараховувалась та виплачувалась суддівська винагорода не у відповідності цього Закону, а відповідно до ст. 29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” із обмеженням в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Внаслідок обмеження, позивач недоотримав за цей період 73188,23 гривень суддівської винагороди.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області Державної судової адміністрації України відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що  суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що відповідачі обмежили суддівську винагороду позивача на законних підставах. При цьому, також зазначає, що після скасування дії обмежень, втрачені у зв`язку з цим кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, а суд першої інстанції в супереч норм законодавства не застосував до спірних правовідносин ст. 135 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів».
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста їх участь в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.
Згідно ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 в період з 15.02.2010 по 02.06.2020 працював на посаді судді Корабельного районного суду м. Миколаєва.
Суддівську винагороду ОСОБА_1 отримував відповідно до ст. 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”.
18.04.2020 набув чинності Закон України “Про внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”. 
В липні 2020 року, ТУ ДСА у Миколаївській області, під час нарахування заробітної плати, врахувало положення ст.29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”, зі змінами від 13.04.2020, та наклало на суддівську винагороду обмеження у 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.
Внаслідок застосування обмеження передбаченого ст.29 Закону, суддівську винагороду ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року до 30 червня 2020, отримав меншу на 73188, 23 гривень, в порівнянні з розміром суддівської винагороди, передбаченої ст.135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”.
Не погодившись з обмеженням розміру суддівської винагороди, позивач звернувся до суду з позовом. 
Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що немає жодних підстав для зворотного застосування рішення КСУ до періоду часу з 18.04.2020 по 30.06.2020, коли позивач отримував суддівську винагороду з урахуванням обмежень передбачених ст.29 Закону України “Про Державний бюджет України на 2020 рік”.
Оскільки обмеження суддівської винагороди в зазначеній період були чинними, відповідачі правомірно їх застосовували та у суду відсутні підстави для визнання їх дій протиправними, стягнення з них коштів на користь позивача чи покладення обов`язку здійснити нарахування та виплату відповідної винагороди.
При цьому також зазначив, що питання про отримання позивачем сатисфакції за недоотриману суддівську винагороду може бути вирішено відповідно до ст.1175 ЦК України в порядку цивільного судочинства.
Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ст. 8 Конституції України  в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.  Закони  та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України  і повинні відповідати їй.
Згідно ст. 130 Основного Закону держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
У свою чергу частиною 1  статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддівська винагорода регулюється цим  Законом  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Указана норма кореспондує згаданим вище приписам ч. 2  ст. 130 Конституції України.
Отже, розмір суддівської винагороди, у тому числі будь-які його обмеження, можуть визначатися виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Разом з тим, 12.03.2020 року набрала чинності  постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12.03.2020 року на всій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
Крім того, 18.04.2020 року набрав чинності  Закон України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-IX, яким  Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  доповнено статтею 29 наступного змісту:
«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині 1 цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).».
У зв`язку з прийняттям вказаного  Закону  позивачу з 18.04.2020 року по 30.06.2020 року нараховувалась суддівська винагорода, але з урахуванням вказаних змін обмежувалась та виплачувалась у меншому розмірі, тобто у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.
Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020  у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності  Конституції України  (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої  статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами; - абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553-ЇХ.
У  рішенні Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020  зазначено, що  Конституцією України  встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються  Конституцією  і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України положення  Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року №294-ІХ  зі змінами,  Закону України №553-ІХ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У пункті 4 мотивувальної частини  рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020  наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст.6, ч.2 ст.19, ст.130 Конституції України.
Конституція України  має найвищу юридичну силу. Закони  та інші нормативно-правові акти приймаються на основі  Конституції України  і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України  є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі  Конституції України гарантується статтями  8  та  55,124 Конституції України.
Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Отже, колегія суддів наголошує, що обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.
Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.
Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного  Конституцією України.
Таким чином, Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020р №10-р/2020 дійшов правового висновку, що обмеження суддівської винагороди можливо лише за умови воєнного чи надзвичайного стану, але при цьому втрачені, у зв`язку з цим кошти, підлягають компенсуванню відповідними виплатами.
Отже, зазначений  Закон України №553-ІХ від 13.04.2020 року  про внесення змін до  Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  щодо зменшення розміру виплати суддівської винагороди не відповідає нормам  Конституції України, а тому не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди.
Статтею 152 Конституції  України  визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають  Конституції України  або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020 №10-р/2020 не визначив будь-яких особливостей застосування чи виконання свого рішення.
Таким чином, за змістом  ст. 152 Конституції України  положення ч.1,3  ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"  (у редакції  Закону №553-ІХ) втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Дія ч.1,3  ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"  втратила чинність 28.08.2020 року, а у період з 18.04.2020 року до 30.06.2020 року норми Закону були чинними. Виплата такої винагороди не у повному обсязі мала місце внаслідок запроваджених законодавцем у  ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  обмежень, які в силу згаданих вище положень  Бюджетного кодексу України  відповідач як суб`єкт владних повноважень, повинен був застосовувати, оскільки в силу ч. 2  ст. 19 Конституції України  не мав альтернативних шляхів поведінки.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 30.06.2020  (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік", оскільки не враховують всіх особливостей правового регулювання спірних правовідносин.
У той же час колегія суддів зазначає, що обмеження права позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі становить порушення вимог ст.19,130 Конституції України, ст.135 Закону №1402  та  ст.1  Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Частиною 3  ст.152 Конституції України  визначено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Оскільки судом достовірно встановлено порушення прав позивача щодо не отримання ним суддівської винагороди у повному обсязі у зв`язку з прийняттям нормативного акту, що визнаний неконституційним, то суд апеляційної інстанції вважає необхідним для ефективного захисту порушених прав позивача застосувати ч.3  ст.152 Конституції України  як норму прямої дії (ч.3  ст.8 Конституції).
Так, згідно з довідкою Територіального управління державної судової адміністрації України в Миколаївській області загальна сума обмеження суддівської винагороди позивача за період з 18.04.2020 року по 30.06.2020 року становить 73188,28 грн. (не донарахована суддівська винагорода без урахування обов`язкових податків та зборів). З урахуванням утримання податків та зборів неотримана суддею суддівська винагорода (матеріальна шкода) складає 58916,57 грн.
На переконання колегії суддів недоотриманні суми суддівської винагороди, в період дії закону який визнано неконституційним, є матеріальною шкодою для позивача у вигляді недоотриманих доходів, які повинні бути відшкодовані державою та які особа вправі вимагати відшкодування .
Відповідно до ч. 9  ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Відповідно до ч.ч.1 та 2  ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Частиною 4 наведеної статті визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.
Положеннями  ст.149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього  Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому  Бюджетним кодексом України.
Відповідно до частин 1, 3  статті 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Державна судова адміністрація України має територіальні управління. Рішення про утворення територіальних управлінь та визначення їх кількості приймається Державною судовою адміністрацією України за погодженням з Вищою радою правосуддя.
Аналогічна норма також містить п. 3 Положення про Державну судову адміністрацію України, яке затверджено рішенням Вищої ради правосуддя 17.01.2019 №141/0/15-19 (надалі - Положення №141/0/15-19).
З урахуванням наведеного вбачається, що розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України.
З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що оскільки ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь,  а тому і обов`язок виплатити нараховану, але обмежену у розмірі до виплати суддівську винагороду, яка відповідно до довідки  Територіального управління державної судової адміністрації України в Миколаївській області від 08.02.2021 року № 7/1-247/21 становить 73188,28 грн. покладено саме на ДСА України як на розпорядника коштів вищого рівня за період з 18.04.2020 року по 30.06.2020 року.
Так, колегія суддів зазначає, що частиною 1  ст.25 Бюджетного Кодексу України  визначено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2ст.22  Бюджетного Кодексу України  за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути, зокрема, Державна судова адміністрація України.
Крім того, слід зазначити, що частиною 1  ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 №4901-VІ  виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень  за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Постановою КМУ від 03.08.2011 року №845  затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників (далі за текстом  Порядок №845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами).
Виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється згідно з чинним законодавством України Державною судовою адміністрацією України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період".
З огляду на п.25 Порядку №845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.
Отже, Державна казначейська служба України не є розпорядником бюджетних коштів, а здійснює списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за відповідним рішенням.
Натомість, відповідно до абз.2 ч.3  ст.148  Закону №1402  функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.
Таким чином, оскільки даний спір стосується стягнення шкоди, при цьому виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється за рахунок бюджетної програми, головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, а безспірне списання проводиться Державною казначейською службою України, то відповідачем за таким спором є держава Україна в особі Державної судової адміністрації України та Державної казначейської служби України.
Так, колегія суддів вважає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Виходячи з цього, колегія суддів враховуючи вимоги ч.2  ст. 2 КАС України, вважає за необхідне вийти за межи заявлених позивачем вимог з метою повного захисту прав та інтересів позивача та застосувати такий спосіб захисту прав позивача, як стягнення з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь позивача грошової суми у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 30 червня 2020 року у розмірі 73188,28 грн., з  обов`язковим утриманням податків та зборів.
Застосування наведеного способу захисту виключає підстави застосування передбаченого п.2 ч.1  ст.371 КАС України звернення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення на користь позивача суддівської винагороди за один місяць.
Відповідно до ч.2  ст.6 КАС України  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із  ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.
Відповідно до положень Європейської хартії про Закон «Про статус суддів» від 1998 року рівень винагороди за виконання суддями професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку і, таким чином, вплинути на їхню незалежність та неупередженість. Також у Рекомендаціях Комітету міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року № (94)12 та від 17 листопада 2010 року №(2010)12 передбачено, що кожна держава має забезпечити узгодженість між статусом, винагородою суддів і гідністю їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Тому суддівську винагороду необхідно розглядати і як «запобіжник» вчинення корупційних правопорушень суддями.
Щодо питання матеріального забезпечення суддів, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.
Так, колегія суддів зазначає, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених  Конституцією України  та законом гарантій незалежності судді (частина 7  статті 48 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів»).
Право на отримання вказаної виплати, є майновим правом у розумінні статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, а позбавлення цього права є протиправним свавільним, непропорційним втручанням у моє право на мирне володіння майном, становить особистий надмірний тягар, порушує вимоги ст. 1 Протоколу першого до Конвенції.
Відповідно до п. 2 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України  визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального права.
Керуючись ст.308, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329  КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року скасувати.
Ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої суддівської винагороди в розмірі 73 188,23 грн. задовольнити частково.
Стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь ОСОБА_1 грошову суму у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 30 червня 2020 року у розмірі 73188, 23 гривень, з урахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів недоплаченої суддівської винагороди за вказаний період.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
                                                Повний текст постанови складено та підписано 17 листопада 2021 року . 

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                       А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                       І. Г. Ступакова