КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
        Апеляційне провадження № 22-ц/824/13675/2021
                            Справа 754/187/21
П О С Т А Н О В А
Іменем    України
 
05 листопада 2021 року                                                                                         м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач),  Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Сніжком Анатолієм Григоровичем, на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Гринчак О.І. в м. Київ 09 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення грошових коштів, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь інфляційні збитки у сумі 92135,59 грн. та судові витрати.
Заявлені вимоги мотивував тим, що виконавчою службою було прийнято до виконання та відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого документа, а саме виконавчого листа № 2-6462/06, виданого Деснянським районним судом м. Києва згідно ухвали № 2-6462/06 від 29 травня 2020 року про видачу дублікату виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на його користь коштів у розмірі 27472 грн. та про поновлення строку для пред`явлення до виконання від 30 липня 2020 року. 
Станом на 11 вересня 2020 року боржник ОСОБА_2 ухилялася від погашення боргу, в зв`язку з чим він має право на стягнення індексу інфляції відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України з 12 грудня 2006 року по 04 листопада 2020 року.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2021 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 4443,03 грн. та судовий збір в сумі 44,43 грн., в решті позову відмовлено.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2021 року частково та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, стягнувши з боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки у сумі 92135,59 грн. та судовий збір.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що в своєму рішенні суд обмежився трьома роками, що передує зверненню до суду, та розрахував індекс інфляції за 33 місяці простроченого платежу, починаючи з 01 січня 2018 року по вересень 2020 року включно. 
Вважав, що суд формально, неповно вивчив матеріали справи та шаблонно проголосив своє рішення, посилаючись на постанову Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року в справі № 918/329/16 та практику ЄСПЛ щодо пропуску строку позовної давності.
Вказував, що суд першої інстанції не врахував, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Наводив зміст ст. 612, 625 ЦК України і зазначив, що ЦК України чітко визначено, що кредитор має право на компенсацію індексу інфляції від знецінення грошових коштів за весь час прострочення платежу.
Крім цього, боржник ОСОБА_2 в судовому засіданні визнала борг та повідомила суду, що має намір і бажання сплатити кошти, які вона винна позивачу відповідно до розписки та судового рішення від 12 грудня 2006 року, відтак відповідно до ст. 612, 625 ЦК України зобов`язана сплатити інфляційні витрати в зв`язку з обезціненням грошей, якими вона користувалася більше 14 років.
Вважав, що суд своїм рішенням не захищає інтереси кредитора, що зазнав майнових втрат, а навпаки проголосив рішення, відповідно до якого застосував строк позовної давності та фактично відмовив позивачу у захисті його прав та інтересів. Якщо слідувати роз`ясненням, які суд виклав в рішенні, то ОСОБА_1 з метою захисту своїх прав просто кожні три роки повинен був звертатися в суд, щоб пред`явити відповідачу індекс інфляції, на який знецінилися кошти. Вважає такий підхід суду занадто формальним і таким, що порушує права позивача.
Наголошував, що суд першої інстанції не звернув уваги і будь-яким чином не прокоментував те, що підставою для задоволення вимог заявника ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання стала втрата оригіналу виконавчого листа № 2-6462/06 від 15 січня 2007 року Деснянським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві. В зв`язку з втратою оригіналу виконавчого документу виконавче провадження відносно ОСОБА_2 було відкрито постановою державного виконавця 11 вересня 2020 року на підставі виконавчого листа, виданого 18 червня 2020 року, тобто виконавче провадження повторно відкрито лише 11 вересня 2020 року та до цього часу у ОСОБА_1 по об`єктивним причинам не було і не могло бути доказів про визнання боргу ОСОБА_2 у період з січня 2007 року по грудень 2017 року в зв`язку з втратою виконавчого документа.
Відповідно відмова суду першої інстанції у визнанні переривання строку позовної давності в зв`язку з тим, що доказів того, що відповідач будь-якими своїми діями у період з січня 2007 року по грудень 2017 року визнавала суму боргу, матеріали справи не містять, є передчасною і такою, що унеможливлює позивачу ОСОБА_1 захищати свої майнові права.
Так, матеріали справи містять встановлену ухвалами суду обставину про втрату оригіналу виконавчого документа та про поновлення виконавчого провадження лише з 11 вересня 2020 року. В залі судового засідання ОСОБА_2 повідомила про те, що вона погоджується з боргом та буде його виплачувати, тобто ОСОБА_2 вчинила дію, яка свідчить про визнання нею свого боргу, а суд першої інстанції знову формально зазначив, що ОСОБА_2 повинна була вчинити цю дію раніше в період з 2006 року по грудень 2017 року. Судом не взято до уваги, що в цей період оригінал виконавчого документа було втрачено, а ОСОБА_2 визнала свій борг в залі судового засідання.
Не погоджувався з висновками суду першої інстанції відносно стягнення з ОСОБА_2 судового збору в сумі 44,43 грн., оскільки мінімальний розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана до суду фізичною особою на момент звернення ОСОБА_1 до суду, складав 847,20 грн.
 
Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Посилалась на те, що у відповідності до обставин справи, як вбачається з пояснень відповідача, вона працювала у позивача в пункті обміну валют, умови роботи були такі, що позивач на період роботи зачиняв працівників, не дозволяючи виходити на вулицю. Відповідач виявила нестачу коштів та повідомила про це позивачу, останній під примусом змусив її написати розписку. Побоюючись за своїх дітей, вона написала розписку, стягнення за якою наразі відбувається з її заробітної плати. На той час у відповідача не було можливості звернутися для отримання правової допомоги, і тому було ухвалене рішення суду про стягнення з неї коштів за договором позики. 
Не погоджувалася з твердженням апелянта, що нею визнавався борг в судовому засіданні. У відповідності до правової позиції відповідача у справі, наданих нею власних усних пояснень в судовому засіданні, відповідач пояснила суду обставини, які відбулися навколо складення нею розписки та укладення з позивачем договору позики,  все це було зроблено під тиском позивача. При цьому під час судового розгляду даної справи відповідач борг не визнала, лише повідомила суду, що раз так сталося в 2006 році, то на стягнення коштів, які стягуються з її заробітної плати за виконавчим листом № 2-6462/06 в рахунок стягнення основної суми боргу, вона вже не може вплинути, щодо стягнення інфляційних втрат, по яким позивачем поставлене питання перед судом в даній справі, відповідачем цей позов не визнаний, що підтверджується технічним записом судового засідання та поданою відповідачем заявою про застосування судом строку позовної давності.
Вказувала, що позивач, звертаючись до суду з позовом 30 грудня 2020 року, протягом всього строку знав про порушення свого права, однак до суду не звертався, поважних причин пропуску позовної давності не зазначив, з клопотанням про поновлення строку до суду не звертався, таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано при ухваленні оскаржуваного рішення застосував позовну давність.
Спростовувала доводи апеляційної скарги щодо розміру судових витрат, оскільки судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на необхідність часткового скасування рішення з ухваленням у відповідній частині нового рішення. 
Разом із тим, оскільки в апеляційній скарзі не зазначено, яку саме частину рішення позивач просить скасувати, апеляційним судом переглядається судове рішення в цілому в межах доводів апеляційної скарги.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2006 року у справі № 2-6462/2006 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 27472 грн., яке не оскаржувалося та набрало законної сили 22 грудня 2006 року, на виконання якого постановою державного виконавця від 11 вересня 2020 року відкрито виконавче провадження та здійснюється відрахування із заробітної плати боржника в розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу 30537,20 грн., рішення суду на даний час не виконане, позивач має право на стягнення інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, які з урахуванням строку позовної давності, про що відповідачем подано відповідну заяву, за період з 01 січня 2018 року по 30 вересня 2020 року становлять 4443,03 грн.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2006 року у справі № 2-6462/2006 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики в розмірі 25200 грн., 2000 грн., витрачених останнім на юридичну допомогу, а також суму судового збору, сплачену при подачі позову до суду в розмірі 272 грн., а всього 27472 грн. (а. с. 19).
Рішення не оскаржувалось і набрало законної сили 22 грудня 2006 року.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року в справі № 2-6462/06 задоволено заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа. Видано дублікат виконавчого листа № 2-6462/06, виданого Деснянським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 27472 грн. Судом встановлено, що на підтвердження факту втрати оригіналу виконавчого листа заявником надано до суду довідку Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві від 18 травня 2020 року, з тексту якої вбачається, що на виконанні у відділі перебував виконавчий лист № 2-6462/06 від 15 січня 2007 року; 26 лютого 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу; в матеріалах виконавчого провадження відсутній оригінал виконавчого листа № 2-6462/06 від 15 січня 2007 року, оскільки його було направлено разом з постановою про повернення на адресу стягувача, тобто оригінал даного виконавчого листа втрачено при пересилці (а. с. 15).
На а. с. 14 знаходиться копія виконавчого листа (дублікату), виданого 18 червня 2020 року Деснянським районним судом м. Києва згідно ухвали № 2-6462/06 від 29 травня 2020 року на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2006 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики в розмірі 25200 грн., 2000 грн., витрачених останнім на юридичну допомогу, а також суму судового збору, сплачену при подачі позову до суду в розмірі 272 грн., а всього 27472 грн.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 липня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 про поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, враховуючи те, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2006 року не виконано, строк пропущений заявником з поважних причин, а саме у зв`язку з втратою оригіналу виконавчого документу (а. с. 16).
Постановою державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11 вересня 2020 року відкрито виконавче провадження ВП № 63013392 за виконавчим листом № 2-6462, виданого 18 червня 2020 року Деснянським районним судом м. Києва (а. с. 17).
На а. с. 96 - 103 знаходяться копії розрахункових листів з вересня 2020 року по квітень 2021 року, згідно яких КП «Фармація» здійснювались відрахування з заробітної плати ОСОБА_2 у розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу 30537,20 грн. на підставі постанови державного виконавця від 23 вересня 2020 року.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.
 
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
 
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
 
Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року в справі № 758/1303/15-ц і належним чином враховані судом першої інстанції.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Встановивши, що між сторонами на підставі судового рішення виникло грошове зобов`язання, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що невиконання цього грошового зобов`язання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.
 
Верховним Судом в постанові від 27 серпня 2020 року у справі № 638/9285/19 (провадження № 61-3446св20) роз`яснено, що передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При цьому, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.
 
Аналогічні за змістом висновки щодо розрахунку індексу інфляції наведені в постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року в справі № 924/532/19, яка була правильно врахована судом першої інстанції.
 
Судом першої інстанції обґрунтовано звернуто увагу, що згідно змісту позовної заяви періодом нарахування інфляційних втрат є з 12 грудня 2006 року по 04 листопада 2020 року, однак в розрахунку нарахування інфляційних втрат позивач здійснив за період з листопада 2006 року по вересень 2020 року (а. с. 4, 33) і зроблено правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що нарахування інфляційних втрат за період листопада 2006 року по грудень 2006 року є необґрунтованим, оскільки рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2006 року в справі № 2-6462/2006 набрало законної сили лише 22 грудня 2006 року.
 
Доводів на спростування таких висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.
 
Разом із тим, відповідачем заявлено вимогу про застосування позовної давності (а. с. 104).
 
Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
 
Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
 
Такі висновки підтримувалися в подальшому Верховним Судом, зокрема в постановах від 17 лютого 2021 року в справі №303/7132/18 (провадження №61-8487св20), від 03 березня 2021 року в справі № 323/3357/18-ц  (провадження № 61-17329 св 20).
 
Подібні правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року в справі № 922/4099/17, від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року в справі № 908/1394/17, від 21 листопада 2018 року в справі № 642/493/17-ц були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення.
 
Визначаючи період нарахування інфляційних втрат з урахуванням строку позовної давності за три роки до звернення до суду з даним позовом, суд першої інстанції виходив із вищенаведених роз`яснень Верховного Суду, викладених в постанові від 14 січня 2020 року в справі № 924/532/19 і вірно встановив, що стягнення можливе за період з 30 грудня 2017 року по 30 вересня 2020 року (дату, визначену позивачем як кінцеву в розрахунку), при цьому нарахування слід здійснювати з наступного місяця за груднем 2017 року, тобто за період 01 січня 2018 року по 30 вересня 2020 року. 
 
Заперечень щодо правильності розрахунку інфляційних втрат, здійснених судом першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що судом першої інстанції не враховано відрахування із заробітної плати відповідача ОСОБА_2 за вересень 2021 року на часткове погашення суми основного боргу в розмірі 1263,85 грн. згідно наданих нею розрахункових листків з місця роботи, і відповідач судове рішення в цій частині не оскаржувала.
 
Спростовуються змістом судового рішення доводи апеляційної скарги з посиланням на зміст ст. 612, 625 ЦК України щодо неврахування судом першої інстанції передбаченого законом права кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення майнових коштів внаслідок інфляційних процесів.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.
 
Так, частково задовольняючи позов, суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача, погодився з ними і прийшов до висновку, що невиконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення, зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, а відтак позивач має право на стягнення з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. 
 
Оцінюючи доводи позивача в апеляційній скарзі, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України кредитор має право на компенсацію індексу інфляції від знецінення грошових коштів за весь час прострочення платежу, а ст. 612, 625 ЦК України захищають кредитора від знецінення грошових коштів та не містять строків для їх застосування, апеляційний суд враховує, що у випадку захисту такого права судом час прострочення платежу обмежується строком позовної давності відповідно до вимог ст. 256, 257, 267 ЦК України, оскільки не входить до переліку вимог, встановленого ст. 268 ЦК України, на які позовна давність не поширюється.
 
Відтак, доводи позивача у вказаній частині є необґрунтованими, не ґрунтуються на вимогах закону і апеляційним судом не приймаються.
 
Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо визнання боргу відповідачем ОСОБА_2 і наявності в неї наміру і бажання сплатити кошти за рішенням суду, враховуючи, що в межах даного спору нею не визнавалися вимоги ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, в зв`язку з чим подано заяву про застосування позовної давності.
 
Будь-яких доказів переривання строку позовної давності позивачем надано не було.
 
Доводи апеляційної скарги, що позивач з метою захисту своїх прав повинен був кожні три роки звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача індексу інфляції, по своїй суті є правильними, висновків суду першої інстанції не спростовують, а навпаки підтверджують їх.
 
При цьому апеляційний суд не може погодитися з аргументами позивача щодо формальності такого підходу звернення до суду, враховуючи наступне.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
 
Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).
 
Наведені рішення ЄСПЛ були належно враховані судом першої інстанції в обґрунтування своїх висновків щодо задоволення заяви відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності.
 
Помилковими є доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не звернув уваги на те, що підставою для видачі дублікату виконавчого листа № 2-6262/06 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів та поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання стала втрата оригіналу виконавчого листа, виконавче провадження повторно було відкрите лише 11 вересня 2020 року і до цього часу у ОСОБА_1 по об`єктивним причинам не було і не могло бути доказів про визнання боргу відповідачем в період з січня 2007 року по грудень 2017 року в зв`язку з втратою виконавчого документа.
 
Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦПК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
 
Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 , не був позбавлений можливості звернутися до суду з клопотанням про поновлення строку позовної давності, зазначивши поважні причини такого пропуску, однак належним йому правом на власний розсуд не скористався і будь-яких клопотань з цього приводу не заявляв. 
 
Таким чином, за відсутності відповідних клопотань у суду першої інстанції не було підстав вирішувати питання поважності пропуску строку позовної давності ОСОБА_1 , в тому числі в зв`язку з втратою оригіналу виконавчого документа.
Суд першої інстанції обґрунтовано при ухваленні рішення застосував позовну давність, як передбачено ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, та відмовив в цій частині позивачу в задоволенні позовних вимог.
 
Апеляційним судом також відхиляються доводи апеляційної скарги в частині судового збору, стягнутого з відповідача на користь позивача в розмірі 44,43 грн., враховуючи наступне.
 
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється ставка судового збору в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» розмір прожиткового мінімуму у 2020 році становить з 01 січня 2020 року 2102 грн.
 
Таким чином, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлені ставки судового збору за подання до суду позовної заяви і встановлено мінімальний фіксований розмір такої ставки, який станом на день подання позову ОСОБА_1 становив 0,4 х 2102 = 840,80 грн.
 
Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому розподіл судових витрат за наслідками судового розгляду не обмежений будь-якими мінімальними сумами.
 
Враховуючи наведене, судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача 44,43 грн., що становить 1 % від задоволених позовних вимог.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної оцінки, і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
За результатами апеляційного перегляду доводи ОСОБА_1 про формальне і неповне вивчення матеріалів справи судом і шаблонність рішення не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Сніжком Анатолієм Григоровичем, залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Судді :