КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
                         
єдиний унікальний номер справи №753/21788/2020
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/10908/2021

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                         У К Р А Ї Н И
 
30 вересня 2021 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                             судді - доповідача                                 Білич І.М.
                             суддів                                                     Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.
                             при секретарі                                         Довогополій А.В.
за участі:             представника  ОСОБА_1                   Бондар А.В. 
  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за  апеляційною скаргою адвоката Бондаря Андрія Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року, постановлену під головуванням судді Дарницького районного суду м. Києва Сирбул О.Ф.,
у цивільній справі №753/21788/20 за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб: Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції, ОСОБА_3 , про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
 
в с т а н о в и л а : 
 
У грудні 2020 року  ОСОБА_1  звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Обґрунтовуючи заяву тим, що 25 лютого 2014 року заочним рішення Дарницького районного суду м.Києва позовПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції, про стягнення заборгованості за кредитним договоромзадоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» в собі Київської регіональної дирекції заборгованість у розмірі 463 724, 02 грн. та судовий збір в розмірі3 219, 00 грн.
На виконання рішення, 18 липня 2014 року  судом були видані виконавчі  листи, які були пред`явлені стягувачем до виконання. Також заявником було сплачено суму  в розмірі 1000000 гривень. Враховуючи, що внаслідок відступлення на її користь ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» 25 лютого 2020 року права вимоги  за кредитним договором ОСОБА_1 є кредитором за кредитним договором 3 22032122635 від 03 вересня 2008 року, за яким одночасно є зобов`язаною особою як поручитель.
Таким чином, як вважала заявник з урахуванням положень ст. 606 ЦК України та ст. 432 ЦПК України виконавчий лист по даній справі щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 підлягає визнанню таким, що не  підлягає виконанню у зв`язку із поєднанням кредитора і боржника в одній особі.
 
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб: Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції, ОСОБА_3 , про заміну сторони виконавчого провадження та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовлено. 
 
Не погоджуючись з ухвалою суду, адвокат Бондарь А.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, за результатом розгляду якої просили ухвалу суду скасувати, прийнявши постанову про задоволення вимог заяви. 
Посилаючись на те, що суд першої інстанції, встановивши наявність порушень процесуального законодавства при видачі виконавчих листів, дійшов необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги того, що на даний час ОСОБА_1 вже не має боргу у зв`язку із тим, що зобов`язання було припинено внаслідок поєднання боржника і кредитора в одній особі. Однак, інформація про наявність боргу продовжує бути включеною до Єдиного реєстру боржників, оскільки виконавчий лист не скасовано.
 
Відзив на апеляційну скаргу  учасниками справи подано не було.
 
У судовому засіданні представник  заявника підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити в повному обсязі.
Інші учасники справи про день і час її розгляду повідомлялися судом у  встановленому законом порядку. У судове засідання не з`явилися, ОСОБА_3 подав заяву щодо можливого розгляду справи за його відсутності. Інші учасники справи, доказів поважності причин своєї неявки суду не повідомили. Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх  відсутності  у силу вимог визначених положеннями ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заочним рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції ПАТ Райффайзен Банк Аваль» 463 724, 02 грн. та судовий збір - 3 219, 00 грн.
На виконання заочного рішення Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчі листи від 18 липня 2014 року.
Згідно з інформацією про виконавчі провадження вбачається, що державним виконавцем були відкриті виконавчі провадження №51632023, №5779974, №57816268, №59535810 
АТ «Райффайзен банк Аваль» повідомив боржника ОСОБА_3 про те, що 12 грудня 2019 року АТ «Райффайзен банк Аваль» було прийнято протокольне рішення №114-0-0-00/9-3164 щодо врегулювання проблемної заборгованості за кредитними договорами №№014/2560/74/56106 від 01 червня 2007 року, №22032122635 від 03 вересня 2008 року укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції та ОСОБА_3 .
У даному повідомлені також запропоновано погашення заборгованості за вказаними кредитними договорами, а саме у сумі не менше ніж 750 000,00 грн. за кредитним договором №014/6435/82/73608 від 24 червня 2008 року та у сумі не менше ніж 250 000,00 грн. за кредитним договором №22032122635 від 03 вересня 2008 року у термін до 28 лютого 2020 року.
12 грудня 2019 року АТ «Райффайзен банк Аваль» було прийнято рішення про врегулювання заборгованості ОСОБА_3 перед банком за кредитними договорами №22032122635 від 03 вересня 2008 рокута № 014/2560/74/56106 від 01 червня 2007 року, що передбачало сплату суми зобов`язання в 250 000,00 грн. за першим договором та 750 000,00 грн. за другим.
25 лютого 2020 рокуОСОБА_1 від імені ОСОБА_3 сплатила на користь АТ «Райффайзен банк Аваль» грошові кошти в розмірі 1 000 000,00 грн. 
25 лютого 2020 рокуправо вимоги за кредитним договором №22032122635 від 03 вересня 2008 рокута № 014/2560/74/56106 від 01 червня 2007 року було відступлене АТ «Райффайзен банк Аваль» на користь АТ «Оксі банк». 
25 лютого 2020 рокуправо вимоги за кредитним договором №22032122635 від 03 вересня 2008 рокута № 014/2560/74/56106 від 01 червня 2007 року було відступлене АТ «Оксі банк» на користь ТОВ «ФК «Укрфінанс груп». 
25 лютого 2020 рокуправо вимоги за кредитним договором №22032122635 від 03 вересня 2008 рокута № 014/2560/74/56106 від 01 червня 2007 року було відступлене ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» на користь ОСОБА_1 .
Таким чином, ОСОБА_1 є кредитором за даними  договорами, а за договором № 22032122635 від 03 вересня 2008 року одночасно є  зобов`язаною особою як поручитель.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що  боржник ОСОБА_1   викупила право вимоги за виконавчим листами лише 25 лютого 2020 року, тоді як виконавчі провадження були відкриті в 2018 та 2019 роках. Таким чином перебували на виконанні у відділі державної виконавчої служби відповідно до діючих норм законодавства. Відтак, обов`язок боржників перед стягувачем був наявний на дату видачі виконавчих листів та мав місце до повернення виконавчих листів стягувану державною виконавчою службою у 2020 році. Відсутність обов`язку у боржника перед стягувачем у зв`язку з відсутністю боргу не є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та не є іншою причиною в контексті ч.2 ст. 432 ЦПК України. Так як  виконання рішення суду після видачі виконавчого листа не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню згідно ст. 432 ЦПК України.
 
 Розглядаючи справу, колегія суддів вважає, що  суд першої інстанції повно і всебічно  дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.
 
Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
У пункті 9 ч.2 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Таким чином, на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є джерелом права.
Згідно ч.1 ст.431 ЦПК України встановлено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
У відповідності до  ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Статтею 432 ЦПК України визначено перелік підстав за наявності, яких виконавчий лист може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.
Зокрема у разі якщо виконавчий лист було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.
Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.
Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК (виконання, переведенням відступленого, зарахуванням, домовленість сторін, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, неможливістю виконання, смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи ).
Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.
 
Звертаючись з апеляційною скаргою скаржник вказувала на те, що судом  безпідставно не було взято до уваги той факт, що на момент звернення з заявою до суду вона ( ОСОБА_1 ) є кредитором за кредитним договором № 22032122635 від 03 вересня 2008 року за яким одночасно є зобов`язаною особою як поручитель. Відповідно до положень  ст. 606 ЦК України, зобов`язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі. Що в свою чергу з урахуванням положень ст.432 ЦПК України вказує на те, що виконавчий лист у даній справі про стягнення боргу з ОСОБА_1 підлягає визнанню таким що не підлягає виконанню у зв`язку із поєднанням кредитора та боржника в одній особі. Більше того, як зазначав скаржник існуюча судова практика вказує на те, що  після постановлення рішення суду про стягнення боргу, кредитор має право відступити право вимоги за договором, за яким  виникло стягнуте грошове зобов`язання. Правовим наслідком такого відступлення є те, що  суд повинен задовольнити клопотання про заміну стягувача. Однак у даній справі не можу бути замінено стягувача у виконавчому листі, так як особа не може мати  обов`язки сама перед собою.
 
Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не грунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи. Так положеннями ст. 606 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняються за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступленого ( грошей, іншого майна, тощо). Розмір, строки й порядок передання відступленого встановлюється сторонами.
Відтак, при укладенні договору про передання відступного у боржника виникає право на  припинення основного зобов`язання іншим ніж виконання способом, яким боржник може скористатися, або приступити до виконання  основного  зобов`язання. Таким чином передання відступного є одним із способів припинення зобов`язання за згодою сторін, коли сторонами врегульовується питання виконання зобов`язання іншим шляхом ( переданням грошей, іншого майна).
            Разом з тим, поняття «обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням» за своїми правовою природою та змістом не слід ототожнювати з передбаченим ЦК України поняттям «припинення зобов`язань», оскільки йдеться про принципово різні сфери правового регулювання: в першому випадку - про публічно-правові відносини, пов`язані із здійсненням виконавчого провадження, в другому - про відносини цивільні. Застосування такого способу припинення зобов`язання, щодо якого існує рішення суду, яке набрало законної сили і перебуває на стадії примусового виконання, має відбуватись з урахуванням приписів ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження».
           Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно  вказано, що після прийняття  25 лютого 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва заочного рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен банк Аваль» суми заборгованості за кредитним договором № 22032122635 від 03 вересня 2008 року у розмірі 463 724, 02 грн. та судового збору - 3 219, 00 грн., також видачі  18 липня 2014 року виконавчих листів на примусове виконання вказаного рішення, зобов`язання відповідачів трансформувалось у зобов`язання щодо виконання вказаного судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором № 22032122635 від 03 вересня 2008 року, саме у грошовій сумі, та яке згідно з чинним законодавством є обов`язковим до виконання у встановленому законом порядку.
           Положення ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав, які надають державному виконавцю право закінчити виконавче провадження, до таких випадків, зокрема, належить, визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
          Наведене свідчить, про те,що чинне законодавство не забороняє сторонам досягти домовленості щодо припинення зобов`язання після прийняття судового рішення та відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання. Разом з цим, вищевказаний Закон містить вимоги, дотримання яких є обов`язковим для закінчення виконавчого провадження у тих випадках, коли судове рішення виконано у спосіб інший, ніж зазначено у виконавчому документі. Відтак, зміна порядку виконання вже прийнятого судового рішення може відбуватися виключно під контролем суду шляхом винесення останнім відповідної ухвали, а не укладенням цивільно-правової угоди, як про це вказує скаржник.
           Не можуть бути підставою для скасування судового рішення  також доводи апеляційної скарги в частині того, що існування на даний час  виконавчого листа про стягнення боргу з ОСОБА_5 є юридичною помилкою, оскільки  після сплати боргу інформація про наявність боргу продовжує бути включена до Єдиного реєстру боржників,  виконавчий лист не скасовано, не визнано таким, що не підлягає виконанню, та не проведено сплату за ним. Однак проводити сплату коштів  ОСОБА_5 самій собі було б юридичним абсурдом.
          Колегія суддів вважає, що скаржником безпідставно не  береться до уваги той факт, що виконавчі провадження по виконанню заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2014 року були відкриті протягом 2018 -2019 років. У той час, як ОСОБА_1 викупила право вимоги лише 25 лютого 2020 року. Таким чином, виконавчі листи перебували на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби відповідно до вимог законодавства. Відтак, обов`язок боржників перед стягувачем був наявний на дату видачі виконавчого листа та мав місце до повернення виконавчого листа стягувачу державною виконавчою службою.
   Зазначене вище, на думку колегії суддів  свідчить про правомірність висновків суду першої інстанції  щодо  відсутності підстав для визнання виконавчого листа 2-4920/12, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 18 липня 2014 року. Таким чином  твердження заявника про те, що у боржників відсутні повністю обов`язки  перед банком у зв`язку з заміною стягувача не є підставою для визнання виконавчих листів таким, що не підлягають виконанню в контексті частини 2 ст. 432 ЦПК України.
 
Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що в резолютивній частині рішення зазначено: «У задоволенні заяви ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб: Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції, ОСОБА_3 про заміну сторони виконавчого провадження та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню-відмовити», однак питання про заміну сторони виконавчого провадження судом першої інстанції не встановлювалось.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 4 даної статті визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи викладене, ухвалу суду слід змінити, виключивши з її резолютивної  частини посилання на прийняте рішення «про відмову в задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження», так як такі вимоги  представником заявника до суду заявлено не було. А враховуючи, що відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, то такі вимоги судом першої інстанції не могли бути розглянутими.
У іншій частині судове рішення залишити без змін.
            
Керуючись ст.ст. 368, 372, 374, 376, 381 -384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу адвоката Бондаря Андрія Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року змінити, виключивши з резолютивної частини ухвалисуд посилання про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб: Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції, ОСОБА_3 , про заміну сторони виконавчого провадження.
Уіншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 25 жовтня 2020 року.
 
           Суддя-доповідач:    
           
Судді: