13.10.21
22-ц/812/1586/21
                                                          
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 490/4483/21
Провадження № 22-ц/812/1586/21

 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,
із секретарем судового засідання – Андрієнко Л.Д., 
за участі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2021 року, постановлену під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщенні того ж суду, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Головне управління Національної поліції в Миколаївській області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

       В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що мають юридичне значення, в якій просить суд встановити факт обмеження проголошених, гарантованих, невідчужуваних, непорушних, нескасованих, невичерпних конституційних прав і свобод громадянина України, які доповнені правами людини, що проголошені і гарантовані йому як людині, яка перебуває під юрисдикцією України в ст. 2, ч. 3 ст. 5 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 6, 13, 17 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 8 Загальної декларації прав людини, а саме факту обмеження конституційного права кожного громадянина України на захист судом своїх прав і свобод.
В обґрунтування заяви зазначав, що 06.06.2020 р. з 23.00 до 24.00 через 2 тижні після розстрілу групи з 7 осіб на березі ставка на Житомирщині, організована і озброєна вогнепальною зброєю та індивідуальними засобами за заподіяння тілесних ушкоджень група у складі фізичних осіб ( ОСОБА_3 ) та 5 службових осіб правоохоронного органу - поліцейських з території домоволодіння по АДРЕСА_1 скоїли 2 злочини щодо 8 громадян України: погрози вбивством за ч. 2 ст. 129, які супроводжувалися незаконним проникненням до їхнього житла та іншого володіння за ст.162, замах на вбивство 7 осіб за п.1 ч.2 ст.115+ч.1, 2, 3 ст.15, погроза знищення майна за ст. 195 КК України. 
Про вчинені злочини службових осіб Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області Лайєр В.Е. повідомив автопатруль УПП в Миколаївській області і своєю письмовою заявою 07.06.2020р., яку надав автопатрулю для передачі в чергову частину відділу поліції. Патрульний поліцейський повідомив, що через кілька днів він може в Центральному ВП одержати витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, пам`ятку про права потерпілого, але коли 10.06.2020р. він звернувся до чергового по відділу поліції, то виявилося, що відомості з його заяви до ЄРДР не внесені і не будуть внесені, так як 5 осіб-це поліцейські ВП. Також, відповідальна особа відмовилася прийняти від нього особисто другу заяву про вчинені злочини і він був вимушений втретє подати заяву про злочини, надіславши її рекомендованим листом.
Посилається на те, що згідно ч. 1 ст.214 КПК України керівник органу досудового розслідування був зобов`язаний визначити слідчого для здійснення досудового розслідування, а слідчий відповідно до ч.1 ст.214, ст.55 ч.2 КПК України протягом 24 годин внести відомості з його заяви до ЄРДР і вручити пам`ятку про права потерпілого, а протягом наступних 24 годин надати витяг з ЄРДР. Ці положення Закону України і Наказу Генеральної прокуратури України від 06.04 2016р. № 139 «Про затвердження Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань», погодженого з Міністром внутрішніх справ України А.Б.Аваковим, є обов`язковим для слідчих Національної поліції.
Крім того, згідно п.4 ч.2 ст.219 КПК України з дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене протягом 2-х місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але воно навіть не розпочалося.
20.07.2020р. начальник Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області Гринчук О. О. і дільничний інспектор поліції цього відділу Середа Д.В. в офіційному документі - листі за № 10707/50/10-20 повідомили, що досудове слідство не проведено, а була проведена перевірка у слідчому Центрального ВП ГУНП без внесення відомостей до ЄРДР, що заборонено в ч.3 ст.214 КПК України, окремих працівників притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а його заява розглянута згідно Закону України «Про звернення громадян», що заборонено в ст.12 цього закону.
Вважає, що внаслідок цієї бездіяльності було порушено його особисті, немайнові конституційні права фізичної особи, громадянина України на захист прав і свобод судом, проголошені і гарантовані в ч. 1 ст.55 Конституції України, відповідно до якої: «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом», оскільки, якщо відомості про вчинений злочин не внесені до ЄРДР, то згідно ч.2 і 3 ст.214 КПК України здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.         Відповідно, якщо відомості про вчинений злочин не внесені до ЄРДР, то не визначений слідчий, не здійснюється слідство, не буде повідомлено особі про підозру, не буде складено і подано в суд обвинувальний акт і не буде здійснено судом захист конституційних прав і свобод, проголошених в ст. 27 (невід`ємне право на життя), в ст. 30 (недоторканність житла),в ст. 32 (втручання в його особисте і сімейне життя), в ст. 41 (право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності), в ст. 42 (право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом), в ст. 50 (право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди), в ст. 55 (право на захист судом прав і свобод), в ст.57 (право знати свої права і обов`язки, право на свободу від зобов`язання виконувати явно злочинні розпорядження чи накази), в ст.64 (свободу від обмеження прав і свобод людини). 
Згідно ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними, не скасованими, непорушними, невичерпними і доповнюються міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, зокрема, право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі навіть якщо права людини порушили особи, які діяли як офіційні особи, проголошене і гарантоване кожній людині, яка перебуває під юрисдикцією України, в ст. 13, обмеження якого заборонене в ст.17 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Таким чином, державні службовці державного правоохоронного органу Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області не надали йому ефективні засоби правового захисту у відповідному національному органі, а їх офіційний документ свідчить про неефективність ведення досудового розслідування.
В зв`язку з вищевикладеним, заявник вважає, не має іншої можливості для відновлення своїх обмежених і порушених конституційних прав громадянина і людини.
Факти, що підлягають встановленню, мають юридичне значення, так як від них залежать виникнення, зміна та припинення особистих прав громадянина на порушення і обмеження конституційного права на захист судом його прав і свобод.
Мета встановлення фактів, що мають юридичне значення: реальне надання і використання прав і свобод громадянина України і людини, проголошених і гарантованих в Конституції і Законах України, в міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, зокрема в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та Протоколах до неї, в Загальній декларації прав людини; для захисту від протиправних посягань на конституційні права і свободи.
Встановлення у цій справі фактів, що мають юридичне значення, не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення фактів, що мають юридичне значення, в даному випадку обмеження конституційного права людини і громадянина проголошеного в статтях Конституції України.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у ст. 315 ЦПК України і згідно ч. 2 цієї норми не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення, як, наприклад, встановлення факту батьківства, володіння будинком на праві власності тощо.
Також зазначає, що сторонами у цій справі окремого провадження є заявник, заінтересована особа, яка є спеціальними суб`єктами цього виду провадження: ГУНП в Миколаївській області структурним територіальним органом якого був Центральний ВП ГУНП в Миколаївській області. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту вважає, що слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме: тоді, коли факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх обов`язки; якщо це організація та установи, в яких він, як заявник, буде реалізовувати рішення про встановлення факту.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2021 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Головне управління Національної поліції в Миколаївській області про встановлення факту, що має юридичне значення. Заявнику роз`яснено, що даний спір підлягає розгляду в порядку позовного провадження на загальних підставах.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду від 14 червня 2021 року як таку, що перешкоджає подальшому провадженню та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження щодо заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, мотивуючи тим, що має місце спір про право.
Таке рішення судді, на думку апелянта, призвело до позбавлення людини конституційного права на захист своїх прав і свобод судом, проголошеного в ч. 1 ст.55 Конституції, а таке обмеження заборонене в ст.64 Конституції України і тому це рішення є неконституційним.
Вказує, що Верховна Рада України в статті 13 ЦПК України «Диспозитивність цивільного судочинства» встановила правовий і процесуальний порядок, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і тільки учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Таким чином, тільки людина має право обирати юридичний спосіб захисту своїх прав і свобод, що випливає із частини 6 статті 55 Конституції України, норми якої мають найвищу юридичну силу, є нормами прямої дії, а звернення до суду на підставі Конституції гарантується, тому вважає, що суд першої інстанції обмежив це право і тому його судове рішення є незаконним.
Крім того вказує, що в 4-му абзаці 1 -ї сторінки мотивувальної частини ухвали суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч. 7 ст.19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Саме дотримуючись цього порядку і для досягнення цієї мети він і подав заяву про встановлення юридичних фактів, а саме: встановлення фактів порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина України, що має значення для охорони його прав та інтересів, для створення умов для здійснення особистих немайнових прав, підтвердження наявності неоспорюваних прав, наприклад, права на життя, права на захист судом, а не шляхом поливання зеленкою, йодом чи катання слідчого, прокурора сміттєвим візком.
Суд визнав у 5-му абзаці 1-ї сторінки мотивувальної частини ухвали, що в ст.315 ЦПК України визначений перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які суд розглядає в порядку окремого провадження, але приховав зміст частини 2 ст. 315 ЦПК України, відповідно до якої - у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, особа має право подати заяву про встановлення будь-якого факту, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав фізичної особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Тому, суд першої інстанції, на думку апелянта, припустився судової помилки у визначенні предмету спору. Вказує, що в нього немає спору про право. Його право безспірне. Згідно ст.21-22 Конституції його права і свободи людини є невідчужуваними, непорушними, нескасовуваними, невичерпними.
Отже, в нього немає спору, а право на ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні, належить йому як людині, яка перебуває під юрисдикцією України і надається в Конституції України.
Службові і посадові особи державного правоохоронного органу Національної поліції в процесі здійснення досудового слідства за № 12020155020000310 вчинених по відношенню до нього організованою групою осіб кримінальних правопорушень протягом 13 місяців не надали йому ефективних засобів правового захисту від протиправних посягань на права і свободи судом, не надала обвинувальний акт прокурору і в суд саме тому, що це порушення 6уло вчинене особами, що діяли як офіційні особи державного органу поліції. В таких випадках, в разі порушення основних прав людини, наданих людині конституцією або законом відповідно до статті 8 Загальної декларації прав людини, компетентний національний суд зобов`язаний здійснити ефективне поновлення у правах.
Таким компетентним національним судом відповідно до предметної і територіальної підсудності є Центральний районний суд м. Миколаєва.
Вважає, що ненадання йому уповноваженими особами держави ефективних засобів правового захисту у кримінальному провадженні породжує юридичні наслідки, зокрема, визнання порушення проголошеного і гарантованого в частині 1-й статті 6-ї Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права людини на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Чинним законодавством України не передбачено іншого порядку встановлення факту, що має юридичне значення.
В 4-му абзаці 2-ї сторінки мотивувальної частини ухвали суд першої інстанції зазначив як недолік заяви, що заявник не навів докази, що чинним законодавством не передбаченого іншого порядку встановлення даного факту, але, по-перше, це не передбачено ні Конституцією, ні законом України, а згідно ч. 1 ст.19 Конституції: «Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а тому мене не може бути примушено надавати такі докази. По-друге, про відсутність таких доказів свідчить той факт, що суд не зазначив ні одної норми, яка б передбачала такі докази.
Таким чином, вважає, що висновок суду про спір про право є хибним, а ухвала - незаконною, такою, що перешкоджає подальшому провадженню у справі та підлягає скасуванню.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи ухвалу по справі, суд виходив з того, що відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Статтею 315 ЦПК України встановлюється перелік справ про встановлення факту, які суд розглядає в порядку окремого провадження.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» N 5 від 31.03.95 р. в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:
- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;
- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;
- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Заявник просить суд встановити не факти, що мають юридичне значення, натомість має місце спір про право, оскільки заявник вважає, що заінтересованою особою – ГУНП в Миколаївській області порушено його права та свободи на ефективне ведення досудового розслідування.
Також суд виходив з того, що заявник не навів доказів, що чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення порушення його прав під час проведення досудового розслідування ( в порядку КПК України, КАС України тощо).
Крім того, заявник не зазначив, які саме юридичні наслідки породжує для нього встановлення даного факту, тобто чи залежить виникнення, зміна або припинення і яких саме особистих чи майнових його прав чи інтересів. 
На підставі вищевикладеного, посилаючись на положення ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відкритті провадження по справі слід відмовити.
Проте в повній мірі з таким висновком суду погодитися не можливо, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 293 ЦПК України  окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.  В порядку окремого провадження суд, зокрема, розглядає справи про  встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною 1 ст. 315 ЦПК України визначено перелік фактів, що мають юридичне значення, які підлягають встановленню в судовому порядку. Проте даний перелік не є вичерпним, оскільки частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 
Як убачається зі змісту заяви, з якою ОСОБА_1 звернувся до суду, його вимоги направлені на поновлення порушених не ефективним веденням досудового розслідування прав, зокрема, бездіяльністю, на його думку, слідчого, інших працівників поліції, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк, оскільки згідно ч. 1 ст.214 КПК України керівник органу досудового розслідування був зобов`язаний визначити слідчого для здійснення досудового розслідування, а слідчий відповідно до ч.1 ст.214, ст.55 ч.2 КПК України протягом 24 годин внести відомості з його заяви до ЄРДР і вручити пам`ятку про права потерпілого, а протягом наступних 24 годин надати витяг з ЄРДР, чого зроблено не було, а згідно п.4 ч.2 ст.219 КПК України з дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене протягом 2-х місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але воно навіть не розпочалося.
Також заявник в заяві посилався на те, що якщо відомості про вчинений злочин не внесені до ЄРДР, то не визначений слідчий, не здійснюється слідство, не буде повідомлено особі про підозру, не буде складено і подано в суд обвинувальний акт і не буде здійснено судом захист конституційних прав і свобод, проголошених в ст. 27 (невід`ємне право на життя), в ст. 30 (недоторканність житла), в ст. 32 (втручання в його особисте і сімейне життя), в ст. 41 (право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності), в ст. 42 (право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом), в ст. 50 (право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди), в ст. 55 (право на захист судом прав і свобод), в ст.57 (право знати свої права і обов`язки, право на свободу від зобов`язання виконувати явно злочинні розпорядження чи накази), в ст.(64 свободу від обмеження прав і свобод людини).
Проте, для вирішення питання про оскарження таких дій, діючим законодавством встановлений інший порядок розгляду, а саме в порядку КПК України шляхом звернення до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування (п.1 ч.1 ст. 303 КПК України).
Скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, згідно ч. 1 ст. 306 КПК України розглядаються слідчим суддею місцевого суду, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - слідчим суддею Вищого антикорупційного суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318- 380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.
Саме у такий спосіб законодавчо передбачене забезпечення громадянам України право на судовий захист їх прав у вирішенні зазначеного питання.
При цьому колегія суддів враховує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.03.2019р. у справі № 813/1596/18.
Крім того, із листа Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області за № 10707/50/10-20 від 20.07.2020р., на який посилається заявник, вбачається, що за результатами службового розслідування було встановлено, що окремі працівники Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області грубо порушили нормативні документи МВС України та Національної поліції України в частині не прийняття та не реєстрації заяви ОСОБА_1 від 10.06.2020р. при його особистому зверненні до відділу поліції, за що винних працівників притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а його заява розглянута згідно Закону «Про звернення громадян». При цьому ОСОБА_1 було повідомлено, що вказане рішення він може оскаржити в судовому порядку.
Слід зазначити, що справи про оскарження дій (бездіяльності) органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з приводу розгляду звернень зацікавлених осіб є справами адміністративної юрисдикції. 
Отже, для оскарження дій працівників Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області у разі не згоди ОСОБА_1 з прийнятим рішенням зацікавленою особою з цього питання, а також не згоди з тим, що його заява в цій частині підлягала розгляду за правилами Закону України «Про звернення громадян», діючим законодавством встановлений інший порядок розгляду, а саме в порядку КАСУ шляхом звернення до суду адміністративної юрисдикції.
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995р. з наступними змінами вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суддя зобов`язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви на 
підставі п.1 ст.136 ЦПК України (в редакції на час прийняття постанови), а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній на підставі п.1 ст.227 ЦПК України (в редакції на час прийняття постанови). 
Проаналізувавши обставини, викладені в заяві про встановлення факту, який має юридичне значення, та зазначені норми права в їх сукупності, колегія суддів вважає, що у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 слід було відмовити, оскільки вона в такому вигляді не підлягає судовому розгляду в порядку цивільного судочинства і, зокрема, окремого провадження, так як зазначеним вище законами визначено інший порядок встановлення фактів, зазначених в заяві.
Колегія суддів погоджується з тим, що суд помилково зазначив, що зі змісту заяви вбачається наявність спору про право, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження на загальних підставах.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції хоча і дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відкриття провадження, але не з тих підстав, колегія суддів вважає, ухвалу суду, яка є предметом перегляду слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції даної постанови.
Інші доводи апеляційної скарги, крім тих з якими погодилася колегія суддів, не є підставою для задоволення апеляційної скарги в повному обсязі. 
Керуючись ст. ст. 374, 376,381,382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2021 року, змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня її прийняття у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2021 року.