ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/5846/17  Номер провадження 22-ц/814/2302/21	Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 грудня 2021 року 	м.Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,
секретар Міщенко Я.О.,
з участю представника позивача - адвоката Гонтар В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 29 липня 2021 року, постановлене суддею Кривич Ж.О. (повний текст складено 08 серпня 2021 року),
по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна,

в с т а н о в и в:
10.08.2017 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просить визнати недійсними:
-        договір дарування частини приміщення вбудованого магазину промислових товарів по АДРЕСА_1 від 23.02.2017, посвідчений приватним нотаріусом Ганночкою О.В., зареєстрований в реєстрі за №397;
-        договір дарування частини будівель та споруд промбази, розташованої по АДРЕСА_2 від 23.02.2017, посвідчений приватним нотаріусом Ганночкою О.В., зареєстрований в реєстрі за №401;
-        договір дарування частини незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 від 23.02.2017, посвідчений приватним нотаріусом Ганночкою О.В., зареєстрований в реєстрі за №395;
-        договір дарування частини приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 від 23.02.2017, посвідчений приватним нотаріусом Ганночкою О.В., зареєстрований в реєстрі за №399.
       В обґрунтування заявлених вимог позову зазначає, що вони із ОСОБА_2 колишнє подружжя, яким згідно рішення Апеляційного суду Полтавської області від 03.06.2015 на праві спільної часткової власності належали спірні об`єкти нерухомості.
       У лютому 2016 року ОСОБА_2 зареєструвала своє право часткової власності на вказане майно, а у травні 2017 року, через представника ОСОБА_4 , запропонувала йому придбати належну їй частку в спільному майні загальною вартістю 90 000,00 доларів. У той же час, згідно даних державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 23.02.2017 ОСОБА_2 уклала договори безоплатного відчуження своєї частки у спірному майні на користь матері ОСОБА_3 . 
       Вважає, що ОСОБА_2 діяла недобросовісно, а правочини вчинені нею без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються договорами дарування. Із наведених підстав, посилаючись на положення статті 234 ЦК України, просить вимоги позову задовольнити.
Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 29.07.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна - залишено без задоволення.
Рішення районного суду вмотивовано тим, що оскаржувані правочини не порушують прав ОСОБА_1 , який залишається співвласником зазначених об`єктів нерухомості та у разі продажу частки, що належить ОСОБА_3 , має переважне право перед іншими особами на її купівлю. При цьому, переважного права співвласника на безоплатне отримання на підставі договору дарування частки у спільному майні діюче цивільне законодавство не передбачає.
Позивач подав апеляційну скаргу, в якій, з підстав попередньо викладених у позові, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити. 
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує висновками Верховного Суду, сформованими у справі №766/14589/18 від 28.07.2021, за змістом якої не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.3 ст.13 ЦК України); рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-р(ІІ) /2021 у справі №3-95/2020 (193/20), - «… Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з встановленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності…»; постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 №369/11268/16ц - позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (ч.3 ст.13 ЦК України) та посилатися на спеціальну норму, зокрема - ст.234 цього Кодексу; постанови Верховного Суду від 24.07.2019 №405/1820/17, від 07.10.2020 №755/17944/18 - цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. 
Зазначає, що спірні об`єкти нерухомості належали йому, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 до відчуження належної їй частки у праві спільної часткової власності і згоди на укладення оскаржуваних правочинів він не надавав. Вважає такі договори фраудаторними, тобто такими, що вчиняються недобросовісними сторонами на шкоду іншій стороні з метою уникнення відповідальності, а саме - заборгованості за борговими зобов`язаннями. 
Наголошує, що у вересні 2016 року він звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу (справа №524/7180/16), а вже 23.02.2017, тобто до постановлення рішення по суті заявленого спору, відповідачі уклали спірні договори дарування, вочевидь, не бажаючи настання несприятливих для себе наслідків у вигляді звернення стягнення на спірне майно, що залишилося у фактичній власності ОСОБА_2 .
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У суді апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Гонтар В.М. доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволенні.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив наступне.
Із матеріалів справи убачається, що у період із 12.03.1999 по 17.05.2011 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу за спільні кошти ними набуто нерухоме майно. Згоди на поділ майна між подружжям не досягнуто. 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 03.06.2015 (справа №1601/9434/12) визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним по Ѕ частині:
-        квартира АДРЕСА_5 ;
-        приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 ;
-        приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 ;
-        будівель та споруд продбази, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ;
-        об`єкту незавершеного будівництва з господарськими будівлями та земельної ділянки площею 1 000 кв.м. з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5310436100:06:001:0266, розташованих за адресою: АДРЕСА_7 ./а.с.91-93 т.1/ 
       У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів у повернення сплачених боргів за договором позики, у задоволенні якого відмовлено рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18.07.2017 (справа №524/7180/16-ц)./а.с.7-10 т.1/ За касаційною скаргою ОСОБА_1 справа переглядалася Верховним Судом та постановою від 25.11.2019 року залишена без задоволення, а рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18.07.2017 - без змін. Зі змісту рішень апеляційної та касаційної інстанції встановлено, що підставою відмови у задоволенні позовних вимог стала відсутність доказів того, що договори позики, укладені ОСОБА_1 зі своїми батьками, були спільними зобов`язаннями подружжя, а майно придбавалося за позичені ним кошти. Суди дійшли висновку про відсутність у ОСОБА_2 грошових зобов`язань перед колишнім чоловіком.
       23.02.2017 між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований) укладено договори дарування частини незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ; частини приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; частини будівель та споруд промбази, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ; частини приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , які посвідчені приватним нотаріусом Ганночкою О.В., відповідні записи в реєстрі за №395, №397, №401, №399. /а.с.83-84, а.с.85-86, а.с.87-88, 89-90 т.1/
       22.05.2017 представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_5 із пропозицією у порядку ст.362 ЦК України. З метою недопущення порушення переважного права ОСОБА_1 на купівлю частки у праві спільної часткової власності повідомляє, що ОСОБА_2 продає належне їй майно на наступних умовах: 
1)         Ѕ частину незавершеного будівництва з господарськими спорудами та земельної ділянки загальною площею 1 000 кв.м. за адресою: АДРЕСА_7 за ціною, еквівалентною 5 000,00 доларів США;
2)        Ѕ частину квартири АДРЕСА_5 за ціною, еквівалентною 30 000,00 доларів США;
3)         Ѕ частину приміщення вбудованого магазину промислових товарів за адресою: АДРЕСА_4 за ціною, еквівалентною 25 000,00 доларів США;
4)        Ѕ частину приміщенні вбудованого магазину промислових товарів за адресою: АДРЕСА_6 за ціною, еквівалентною 20 000,00 доларів США;
5)         Ѕ частину будівель та споруд продбази за адресою: АДРЕСА_2 за ціною, еквівалентною 10 000,00 доларів США.
       Зазначено, що, якщо ОСОБА_1 матиме намір скористатися переважним правом купівлі частки у праві спільної часткової власності, він може протягом одного місяця від дати отримання цієї пропозиції звертатися до представника ОСОБА_2 . Також доведено до відома, що ОСОБА_2 пропонує мирним шляхом врегулювати питання поділу майна./а.с.5 т.1/
       Відмовляючи у задоволенні вимог позову, районний суд виходив із того, що оскаржувані правочини не мають ознак фраудаторних, тобто таких, що вчинені боржником на шкоду кредитору та не порушують прав позивача, який залишається співвласником зазначених об`єктів нерухомості та у разі продажу частки, що належить ОСОБА_3 , має переважне право перед іншими особами на її купівлю. Тоді як переважного права співвласника на безоплатне отримання на підставі договору дарування частки у спільному майні діюче цивільне законодавство не передбачає.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги їх правильність не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та їх хибного тлумачення на власну користь.
Частиною першою статті202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, а підстави недійсності правочину - статтею 215 цього Кодексу. 
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Верховного Суду від 29.09.2021 справа №456/604/17).
Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у справі №369/11268/16 від 03.07.2019, особа вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
У постанові Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Цивільного процесуального кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання недійсними спірних договорів, ОСОБА_1 посилається на те, що указані правочини укладено 23.02.2017 між близькими родичами без наміру створення правових наслідків, а з метою уникнення цивільної відповідальності у зв`язку із відкритим у вересні 2016 року судовим провадженням за його позовом про стягнення із ОСОБА_2 на його користь боргу (справа №524/7180/16).
При постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції дослідив чинне судове рішення від 18.07.2017 у справі №524/7180/16, яким встановлено відсутність у ОСОБА_2 грошових зобов`язань перед колишнім чоловіком ОСОБА_1 , та дійшов правомірного висновку про недоведеність фіктивності оспорюваних правочинів.
Позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування умислу в діях відповідачів при укладенні оспорюваних договорів дарування, а сам момент їх вчинення, як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочини як такі, що вчинені на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання у майбутньому судового рішення, оскільки боргові зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 відсутні, що встановлено рішенням суду та за правилами ч.4 ст.82 ЦПК України не потребує доказування. 
При цьому сам по собі факт укладення спірних правочинів між близькими родичами не є беззаперечним доказом його фіктивності та відсутності наміру створення правових наслідків, оскільки, як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося сторонами, із 2012 року ОСОБА_2 проживає в США, що ускладнює можливість володіння нею та користування спірним майном та пояснює причини його укладення на користь близької людини. 
Доводи апеляційної скарги позивача щодо обов`язковості його згоди на укладення оскаржуваних правочинів колегією суду відхиляються, оскільки у межах заявленого спору об`єкти відчуження є спільною частковою власністю і ОСОБА_2 , як співвласник, вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки, про порушення якого позивач не заявляє у апеляційній скарзі. 
Інші доводи апеляційної скарги, зокрема цитування позицій Верховного Суду не звільняють позивача від обов`язку доказування, є ідентичними підставам звернення до суду з позовом, не ґрунтуються на доказах, а тому є припущеннями позивача, на яких не може ґрунтуватися рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду - без змін
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 29 липня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 07.12.2021.
Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 Ю.В. Дряниця

                                                                               О.В. Чумак