ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 522/16885/15-ц
провадження № 61-74св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Чернявської Л. М.,  та постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Князюка О. В., Таварткіладзе О. М., Погорєлової С. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулось із позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки.
В обґрунтування позову вказувало, що 1 жовтня 2008 року Відкрите акціонерне товариство Державний ощадний банк України (далі - ВАТ «Ощадбанк») в особі філії Одеське обласне управління, правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_2 уклали договір відновлювальної кредитної лінії № 2465-н, за умовами якого останній отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності грошові кошти у розмірі 1 500 000 грн зі сплатою 21 процентів за його користування з кінцевим терміном повернення до 1 жовтня 2018 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 
ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та 
ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 10 листопада 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н. С. за № 1125. Відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 . 
Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 , укладено іпотечний договір від 2 жовтня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н. С. за № 1213. Відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору предметом іпотеки є нежитлові підвальні приміщення загальною площею 155,7 кв.м, розташовані на АДРЕСА_2 .
Вказувало, що внаслідок невиконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № 2465-н від 1 жовтня 2008 року у нього на 1 серпня 
2015 року виникла заборгованість у розмірі 6 016 278,42, з яких: прострочений основний борг за кредитом у розмірі 1 500 000 грн; прострочені проценти за користування кредитом у розмірі 1 801 602,62 грн; пеня за прострочений основний борг за кредитом за період з 1 серпня 2012 року до 1 серпня 2015 року у розмірі 864 992,94 грн; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 1 серпня 2012 року до 1 серпня 2015 року у розмірі 1 033 620,25 грн; інфляційні втрати від прострочених сум за кредитом у розмірі 434 140,73 грн; інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 290 646,45 грн; 
3% річних від простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 91 275,43 грн.
Уточнивши позовні вимоги, просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 2465-н від 1 жовтня 2008 року у розмірі 6 016 278,42 грн звернути стягнення на квартиру 
АДРЕСА_1 загальною площею 34 кв.м, житловою площею 20,9 кв.м та нежитлові підвальні приміщення на АДРЕСА_2 загальною площею 155,7 кв.м, що належать на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент продажу.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
 
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 11 червня 2019 року позов задоволено.
В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 2465-н від 1 жовтня 2008 року в розмірі 6 016 278,42 грн звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34 кв.м, житловою площею 20,9 кв.м та нежитлові підвальні приміщення на АДРЕСА_2 загальною площею 155,7 кв.м, що належать на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент продажу.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведення позивачем неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та, як наслідок, права на звернення стягнення на предмет іпотеки, яке реалізував зверненням до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки з реалізацією предмета іпотеки за рішенням суду шляхом проведення прилюдних торгів для погашення заборгованості за кредитом та процентами. Суд зазначив, що на 1 серпня 2015 року загальна сума заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором складає 6 016 278,42 грн; ОСОБА_2 не надав доказів належного виконання ним кредитних зобов`язань та не спростував розмір заборгованості, зазначений у поданому банком розрахунку.
Постановою Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 червня 2019 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про існування правових підстав для задоволення позову, зазначивши про відповідність такого висновку обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси 
від 11 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду 
від 28 листопада 2019 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що у пред`явленому позові банк неправильно визначив процесуальний статус ОСОБА_2 як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, який за вимогами банку повинен бути відповідачем.
Вважає помилковим висновок судів про існування правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку, оскільки іпотечними договорами визначено, що стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі позасудового врегулювання - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».
Зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій того, що банк вже звертався із позовом про дострокове стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (справа № 2/1522/8461/11), що призвело до подвійного стягнення боргу за одним кредитним договором.
Суд апеляційної інстанції не перевірив доводів апеляційної скарги про існування судового рішення у справі № 2/1522/8461/11 про дострокове стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, не витребував матеріали вказаної справи та не встановив дійсний розмір заборгованості.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження і ухвалою цього ж суду від 7 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 1 жовтня 2008 року 
ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_2 уклали договір відновлювальної кредитної лінії № 2465-н, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 1 500 000 грн зі сплатою 21,0% річних за користування кредитом з остаточним строком погашення до 1 жовтня 2018 року.
За прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів позичальник зобов`язаний у відповідності до пункту 5.2 кредитного договору сплачувати банку пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на період, за який сплачується пеня, від суми платежу.
Пунктом 7.8 кредитного договору сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до частини першої статті 259 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобов`язань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо), що передбачені умовами цього договору.
У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір від 10 листопада 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н. С. за № 1125. Відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору предметом іпотеки за вказаним договором є квартира 
АДРЕСА_1 .
Зі змісту пункту 1.1 вказаного іпотечного договору суди встановили, що предмет іпотеки передається в іпотеку як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором, а також процентів за користування кредитними ресурсами, а також неустойки за цим договором або за кредитним договором, враховуючи відшкодування збитків, завданих простроченням платежів за основним зобов`язанням, відшкодування витрат зі звернення стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог.
Крім того, у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є 
ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір від 2 жовтня 
2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н. С. за № 1213. Відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору предметом іпотеки за ним є нежитлові підвальні приміщення загальною площею 155,7 кв.м, розташовані на АДРЕСА_2 .
Суди встановили, що узв`язку з невиконанням    ОСОБА_2 умов договору у нього виникла заборгованість за кредитом,розмір якоїна 1 серпня 2015 рокускладає 6 016 278,42 грн, з яких: прострочений основний борг за кредитом - 1 500 000 грн; прострочені проценти за користування кредитом за період з 2 жовтня 2008 року до 31 липня 2015 року - 1 801 602,62 грн; пеня за прострочений основний борг за кредитом за період з 1 серпня 2012 року 
до 1 серпня 2015 року - 864 992,94 грн; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 1 серпня 2012 року до 1 серпня 2015 року - 1 033 620,25 грн; інфляційні втрати від прострочених сум закредитом - 
434 140,73 грн; інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів - 290 646,45 грн; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту - 91 275,43 грн.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 червня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року здійснюється, Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону 
від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі у редакції Закону, чинній на час укладення іпотечних договорів) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно зі статтею 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.
Звертаючись із вказаним позовом, позивач зазначав про існування заборгованості за зобов`язанням у розмірі 6 016 278,42 грн, з яких: прострочений основний борг за кредитом - 1 500 000 грн; прострочені проценти за користування кредитом за період з 2 жовтня 2008 року до 31 липня 2015 року - 1 801 602,62 грн; пеня за прострочений основний борг за кредитом за період
з 1серпня 2012 року до 1 серпня 2015 року - 864 992,94 грн; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 1 серпня 2012 року до 1 серпня 2015 року - 1 033 620,25 грн; інфляційні втрати від прострочених сум за кредитом - 434 140,73 грн; інфляційні втрати за несвоєчасну сплату 
процентів - 290 646,45 грн; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту-91 275,43 грн.
Вирішуючи справу про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен визначити загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»).
Частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином 
(стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку (пеню) припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно 
з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою 
статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору тане позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені (які за відповідні періоди не були стягнутими), передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. Такого висновку апеляційний суд дійшов без урахування висновку, викладеного у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду.
Строк дії договору відновлюваної кредитної лінії, укладеного ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є «ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_2 , встановлений сторонами до 1 жовтня 2018 року.
Судами встановлено, що 2 червня 2011 року позивач звертався до Приморського районного суду міста Одеси із позовом до ОСОБА_2 , 
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 13 серпня 2014 року у справі № 1522/8461/11 позов ПАТ «Ощадбанк» задоволено та стягнено солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , 
ОСОБА_3 на користь банку заборгованість у загальному розмірі 3 097 751,02 грн. 
У справі, що переглядається, суди не встановили, чи використав банк 
2 червня 2011 року право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
У разі пред`явлення банком до позичальника вимоги згідно з частиною 
другою статті 1050 ЦК України строк повернення неохопленої попередніми періодами заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у
статтях 76-81, 83, 84, 228, 229, 235, 263, 264 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні справи.
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
Переглядаючи справу, апеляційний суд належним чином не перевірив наданий банком розрахунок заборгованості та не встановив, чи відбулась зміна строку виконання основного зобов`язання з урахуванням статті 1050 ЦК України. Встановлення таких обставин має вирішальне значення для правильного визначення розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, на задоволення якої звертається стягнення на предмети іпотеки.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 липня 2020 року у справі № 396/269/18 (провадження № 61-43408св18).
Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарни, меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені недоліки не має, так як не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
За таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, встановити, чи змінювало ПАТ «Ощадбанк» строк виконання основного зобов`язання, встановити дійсний розмір заборгованості за основним зобов`язанням, надати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
З урахуванням необхідності визначення загального розміру вимог та усіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»), суду варто звернути увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13, згідно з якими звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору та припиняє право кредитора нараховувати передбачені договором проценти і неустойку, оскільки у подальшому він має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 411 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2019 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко  С. Ю. Мартєв Є. В. Петров