ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 м.Рівне, вул.Яворницького, 59

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

09 листопада 2021 року                                                                         Справа № 902/317/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Розізнана І.В. ,  суддя Гудак А.В. 

секретар судового засідання Пузирко В.В., 

представники учасників справи не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відповідача-Приватного під-приємства «Украгро ТТК» на рішення господарського суду Вінницької області від 29.07.2021, повний текст якого складено 09.07.2021, у справі №902/317/21 (суддя Тварковський А.А.)

за позовом        Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас»
смт.Чабани Києво-Святошинського р-ну Київської обл.        
до                        Приватного підприємства «Украгро ТТК»
с.Капустяни Тростянецького р-ну Вінницької обл.
про стягнення  412 082 грн 68 коп. штрафу, пені, курсової різниці, річних
                                                          та інфляційних втрат,-

У квітні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас» (надалі в тексті – Товариство) звернулось до господарського суду Вінницької області із позовом про стягнення з Приватного підприємства «Украгро ТТК» (надалі в тексті – Підприємство) 412082 грн 68 коп. штрафу, пені, курсової різниці, річних згідно укладеного договору та інфляційних втрат. (арк.справи 1-4).
Рішенням господарського суду Вінницької області від 29.07.2021 у справі №902/317/21 частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрозахист Донбас» до Приватного підприємства «Украгро ТТК» про стягнення 412 082 грн 68 коп. штрафу, пені, кур-сової різниці, річних та інфляційних втрат. Присуджено до стягнення з Відповідача на користь Позивача 18 091 грн 86 коп. пені, 82 593 грн 62 коп. штрафу, 71 755 грн 17 коп. курсової різниці; 58 716 грн 75 коп. -48% річних. Відмовлено у стягненні 18 091 грн 86 коп. пені, 82 593 грн 62 коп. штрафу, 73 794 грн 97 коп. -48% річних та 6 444 грн 83 коп. інфляційних втрат.(арк.справи 115-120).
Суд вмотивував рішення тим, що з метою забезпечення балансу інтересів  сторін, з огляду на вимоги розумності та справедливості, користуючись правом, наданим ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України підлягають зменшенню розмір пені, штрафу і процентів річних на 50%. Крім того, захист майнових інтересів Позивача в аспекті ймовірного знецінення грошових коштів забезпечено можливістю стягнення курсової різниці відносно вартості поставленого товару. Тому, враховуючи зміст договірних відносин інфляційні втрати у даному випадку стягненню не підлягають. 
Не погоджуючись із рішенням, Відповідач подав скаргу до Північно-західного апеляцій-ного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 29.07.2021 у даній справі в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.(арк.справи 123-127).
Обґрунтовуючи скаргу Відповідач зазначає, що господарський суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, ухваливши рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку Скаржника, суд безпідставно не взяв до уваги той факт, що станом на момент звернення з позовом до суду першої інстанції Відповідач оплатив вартість товару, визначену в Додатках та Видаткових накладних відповідно до Договору поставки №20201л/ 25 від 30.01.2020 в повному обсязі. Отже, вказані обставини зумовлюють відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки заборгованість була погашена боржником до звернення кредитора із відповідним позовом до суду, тобто фактично не існувала на момент такого звер-нення. Крім того, Позивач-ТзОВ «Агрозахист Донбас», в свою чергу сам визначив заборгованість у валюті гривні України, подав позовну заяву з вимогою стягнення суми грошових коштів в гривні, а тому не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і хоче прийняти його виконання. Апелянт вважає, що іноземна валю-та індексації не підлягає, тому не визнає законними й обґрунтованими вимоги з відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, у якому сторони зазначили грошовий еквівалент у доларах США. Скаржник наголошує, що при застосуванні відповідаль-ності у вигляді 3% річних до зобов`язань, які виражені у валюті, слід дотримувати подібного до «інфляційних» правового підходу. Зокрема, потрібно взяти до уваги, що цей вид відповідаль-ності, як і інфляційні, регулюється однією статтею, а тому за своєю природою є одним видом штрафних санкцій.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.096.2021 відкрито провадження за апеляційною скаргою Відповідача, а ухвалою від 29.10.2021 розгляд справи призначено на 09.11.2021.(арк.справи 149, 155).
28.09.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Управління, а 30.09.2021 та 20.10. 2021 пояснення Селищної ради, у яких вони просять суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.(арк.справи 35-41, 47, 55-56).
Учасники справи не забезпечили явку своїх представників у призначене на 09.11.2021 судове засідання, при цьому, явка сторін обов`язковою не визнавалась, а матеріалів справи дос-татньо для розгляду справи по суті. 
При цьому, колегія суддів у судовому засіданні апеляційної інстанції 09.11.2021 відмо-вила в задоволенні клопотання представника апелянта Чоловського О.М., оскільки учасник справи за приписами ч.2 ст.197 ГПК України подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Крім того, до заяви долучено скан-копію довіреності та наказу про прийняття на роботу, які не дають суду можливості з`ясувати ні повноваження представника у випадку самопредставництва, що врегульовано ч.3 ст.53 ГПК України, ні наявності у Чоловського О.М. статусу адвоката та права на заняття адвокатською діяльністю.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесу-ального права, Північно-західний апеляційний господарський суд
ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-захист Донбас»-постачальник та Приватне підприємство «Украгро ТТК»-покупець уклали договір поставки №2020Іл/25 від 30.01.2020 (надалі в тексті – Договір), відповідно до п.1.1 якого в терміни визначені Договором постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену Договором.(арк.справи 19-21).
Відповідно до п.7.1.1 Договору сторони дійшли згоди, що за несвоєчасну оплату продукції покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення. У разі невиконання покупцем зобов`язань щодо опла-ти отриманого товару та невиконання зобов`язань передбачених розділом 3 цього Договору покупець, відповідно до ст.625 ЦКУ, сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості 48% річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним Додатком до Договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати.(7.7 Договору).
В разі прострочення Покупцем конкретного платежу, визначеного окремим Додатком більше ніж на 5 днів, покупець сплачує додатково штраф у розмірі 30% від суми несвоєчасно сплаченого Товару (п.7.8 Договору).
Стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) згідно умов пункту 7.10 Договору –  не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов’-язання, відповідно до п.6 ст.232 ГПК України, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст.259 ЦКУ продовжується до трьох років.
Договір підписано представниками та скріплено відтисками печаток сторін.(арк.справи 21-зворот).
Як вбачається з матеріалів справи, згідно умов Договору Позивач передав Відповідачеві товар за наступними документами:
- додаток №1 від 30.01.2020 до Договору на суму 610244 грн 78 коп., за видатковою наклад-ною №170 від 31.01.2020 на суму 160  253 грн 94 коп. на підставі довіреності №17 від 31.01.2020, та за видатковою накладною №957 від 24.03.2020 на суму 66  605 грн 76 коп. Усього за цим додатком було отримано товару на суму 226  859 грн 70 коп. За умовами п.3 додатку Відповідач зобов`язався здійснити оплату 20% вартості товару в строк до 07.02.2020. Остаточний розрахунок за отриманий товар покупець зобов`язався здійснити до 15.10.2020.(арк.справи 22, 26, 34).
- додаток №2 від 31.01.2020 до Договору на суму 451008 грн, за видатковою накладною №178 від 31.01.2020 на суму 451008 грн на підставі довіреності №16 від 31.01.2020,. За умовами п.3 додатку Відповідач зобов`язався здійснити оплату 100% вартості товару в строк до 31.03. 2020. Остаточний розрахунок за отриманий товар покупець зобов`язався здійснити до 31.03.2020. (арк.справи 23, 28, 32).
- додаток №3 від 18.02.2020 до Договору на суму 204  107 грн 86 коп., за видатковою накладною №219 від 21.02.2020 на суму 204  107 грн 86 коп. на підставі довіреності №25 від 21.01.2020. За умовами п.3 додатку Відповідач зобов`язався здійснити оплату 10% вартості товару в строк до 24.02.2020. Остаточний розрахунок за отриманий товар Покупець зобов`язався здійснити до 15.10.2020.(арк.справи 24, 29, 33).
- додаток №4 від 27.08.2020 до Договору на суму 185  439 грн 18 коп., за видатковою нак-ладною №4017 від 02.09.2020 на суму 185  439 грн 18 коп на підставі довіреності №81 від 02.09. 2020. За умовами п.3 додатку Відповідач зобов`язався здійснити оплату 100% вартості товару в строк до 14.09.2020. Остаточний розрахунок за отриманий товар покупець зобов`язався здійснити до 14.09.2020.(арк.справи 25, 30, 31).
Матеріали справи свідчать, що Відповідач здійснив оплату за поставлений товар з про-строченням, внаслідок чого станом на 15.10.2020 основний борг за поставлений товар складав 365184 грн 98 коп.(арк.справи 36-37, 38-39, 111).
У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання з оплати поставленого товару Позивач нарахував Відповідачу 71  755 грн 17 коп. курсової різниці, 36  183 грн 72 коп. пені, 132  511 грн 72 коп. 48% річних, 165  187 грн 24 коп. штрафу, 6  444 грн 83 коп. інфляційних втрат.(арк.справи 9-18).

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм процесуального права, апеляцій-ний суд вважає, що скарга безпідставна і не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Господарський договір, відповідно до ст.173 Господарського кодексу України (надалі в тексті – ГК України) – є однією з підстав виникнення господарських зобов`язань і є обов`язковим для виконання сторонами. Аналогічно врегульовано підстави виникнення господарського зобов’-язання у ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України (надалі в тексті – ЦК України). 
Зобов`язанням, згідно ст.509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (борж-ник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, ви-конати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господар-ських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необ-хідних для належного Виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосу-вання господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. 
Матеріалами справи стверджено, що 30.01.2020 з моменту укладення Договору – між сто-ронами виникли відносини поставки, оскільки взаємовідносини сторін підпадають під визна-чення, яке містять статті 265 ГК України та 712 ЦК України: коли продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
Оскільки, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, тому в силу ст.ст. 655, 692 ЦК України та розділу 3 Договору – факт прийняття Відповідачем товару зумовлює виникнення у нього зобов`язання оплатити вартість цього товару.
Досліджуючи обставини справи та твердження сторін, колегія суддів приймає до уваги, що станом на 13.11.2020 Відповідач повністю погасив борг перед Позивачем, однак порушив строки передбачені Договором.
Так, відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України – одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вка-зівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.(статті 526, 530 ЦК України).
Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у грив-нях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов’-язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Отже, положення чинного законодавства, хоч і передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового екві-валенту зобов`язань в іноземній валюті. Відтак коригування платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара США), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.
Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/10191/17, від 07.10.2014 у справі №910/763/13, від 13.03.2018 у справі №916/706/17.
Матеріалами справи стверджено, що у випадку, коли курс іноземної валюти до гривні, що склався на міжбанківському валютному ринку (МВР) України на день проведення розрахунків (перерахування коштів) є вище за курс іноземної валюти на день укладення Додатку, сторони у справі пунктом 3.2 Договору погодили, що для визначення суми належної до оплати використо-вуватимуть таку формулу: С=А1:А2*В, де С – сума належної оплати; В – ціна товару на момент підписання додатку, А1 – (курс МВР дол.США чи Євро до гривні) на день перерахування коштів, А2 – (курс МВР дол.США чи Євро до гривні) на день підписання відповідного додатку.
При проведенні розрахунків, сума в гривнях, яку покупець зобов`язаний сплатити поста-чальнику як належну оплату повної вартості Товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості неоплаченого товару в доларах США/Євро на міжбанківському валютному ринку (МВР) на день проведення оплати, з врахуванням умов частини 1 цього пункту.
Усі платежі за цим Договором, відповідно до п.3.3 здійснюються покупцем з урахуванням п.3.2 Договору, на підтвердження виконання чого сторони впродовж 3-х днів від дня остаточного розрахунку за відповідним Додатком або Договором в цілому – підписують «Акт звіряння взаємних розрахунків». Ініціатива звіряння взаємних розрахунків покладається на покупця.
Зобов`язання покупця із повної оплати вартості отриманого товару не вважається викона-ним за відсутності підписаного сторонами Акту звіряння взаємних розрахунків, що є підставою для застосування відповідних штрафних санкцій згідно умов Договору.(п.3.4 Договору).
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що нарахування курсової різниці здійснено у порядку та розмірі визначених Договором, а тому позов в цій частині щодо стягнення 71  755 грн 17 коп. курсової різниці підлягає задоволенню.

Перевіривши на підставі статті 625 ЦК України та п.7.7 Договору нарахування -48% річних в сумі 132  511 грн 72 коп., колегія суддів дійшла висновку про правомірність відмови судом першої інстанції у стягненні 15  078 грн 22 коп. річних, нарахованих на суму курсової різниці. Таким чином обґрунтованими є заявлені -48% річних в сумі 117  433 грн 50 коп..

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, якою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`я-зання. (ч.1 ст.546, ч.1 ст.549 ЦК України, ст.230 ГК України).
Згідно зі ст.549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, а в силу ст.ст.217, 230 ГК України – штраф та пеня визначені як види штрафних санкцій.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється дого-вором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Матеріалами справи стверджено, що пунктом 7.1.1 Договору сторони дійшли згоди, що за несвоєчасну оплату продукції покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення. При цьому згідно з п.7.8 Договору в разі прострочення покупцем конкретного платежу, визначеного окремим додат-ком більше ніж на 5 днів, покупець сплачує додатково штраф у розмірі 30% від суми несвоєчасно сплаченого товару.
За приписами ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення вико-нання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Пунктом 7.10 Договору сторони погодили, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним Договором відповідно до п.6 ст.232 ГК України, не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, у відповідності до ст.259 ЦК України, продовжу-ється до 3-х років.
Враховуючи викладене обґрунтованими та підставно заявленими є 36  183 грн 72 коп. пені; 165  187 грн 24 коп.- 30% штрафу.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що згідно ст.233 ГК України, у разі, якщо на-лежні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій, при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір до сплати штрафних санкцій.
Частина 3 ст.551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Колегія суддів виходить з того, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 зроблено висновок, що стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання, тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності – суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.
Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції користуючись своїм правом з огляду на виключність обставин, правову природу неустойки, встановлений Договором збільшений роз-мір процентів річних та сплату заборгованості Відповідачем – зменшив розмір обґрунтовано заявлених річних, пені та штрафу на 50% та присудив до стягнення; 18  091 грн 86 коп. пені, 82  593 грн 62 коп. штрафу та 58 716 грн 75 коп. -48% річних.

Крім того, згідно положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті – гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення націо-нальної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України – гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28.03.2012 у справі 6-36736/10).
Згідно усталеної практики Верховного Суду, у випадку порушення грошового зобов’-язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі №6-284цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.11.2019 у справі №130/1058/16; від 23.10.2019 у справі №369/661/15-ц; від 23.09.2019 справі №638/4106/16-ц; від 20.02.2019 у справі №638/10417/15-ц.
Отже, захист майнових інтересів позивача в аспекті ймовірного знецінення грошових коштів забезпечено можливістю стягнення курсової різниці відносно вартості поставленого товару.
Тому, враховуючи зміст договірних відносин та правові позиції Верховного Суду суд першої інстанції правомірно відмовив у стягненні 6  444 грн 83 коп. інфляційних втрат.

Враховуючи викладені обставини та проаналізувавши норми закону та висновки Верхов-ного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову та присудження до стягнення з Відповідача на користь Позивача 18 091 грн 86 коп. пені, 82 593 грн 62 коп. штрафу, 71 755 грн 17 коп. курсової різниці; 58 716 грн 75 коп. -48% річних. 
При цьому, скориставшись своїм правом на зменшення неустойки суд першої інстанції відмовив у стягненні 18 091 грн 86 коп. пені, 82 593 грн 62 коп. штрафу, 73 794 грн 97 коп. -48% річних. Крім того, за безпідставністю відмовлено у стягненні 6 444 грн 83 коп. інфляційних втрат.

З огляду на викладене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, тому рішення суду першої інстанції належить залишити без змін. 
Порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів Скаржника не встановлено.
Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктив-ному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України). 
Отже, доводи Скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст. 277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуванї ухвали, тому суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Керуючись ст.ст. 34, 86, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуаль-ного кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд 

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Украгро ТТК» на рішення господар-ського суду Вінницької області від 29.07.2021 у справі №902/317/21 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верхов-ного Суду протягом 20 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.
3. Матеріали справи №902/317/21 повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий  суддя                                                                      Грязнов В.В. 

Суддя                                                                                              Розізнана І.В.  

Суддя                                                                                              Гудак А.В.