Справа № 450/4756/13-ц                                 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А. 
Провадження № 22-ц/811/1190/21                 Доповідач в 2-й інстанції:Копняк С. М. 
Категорія: 84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ 

28 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
                       секретар - Юзефович Ю.І., 
                з участю відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2021 року, ухвалене в складі головуючого судді Кукси Д.А., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення вартості безпідставно отриманого майна, -

В С Т А Н О В И В:

у грудні 2013 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування вартості невідємних поліпшень, який ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 грудня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування вартості невідємних поліпшень залишено без розгляду.
В той же час, у лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся в свуд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 із самостійними вимогами про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартості безпідставно отриманого майна у вигляді збільшення вартості нежитлових приміщень площею 322, 9 кв.м. на АДРЕСА_1 внаслідок проведення капітального ремонту та зміни його цільового призначення. Позовні вимоги неодноразово уточнював, та з врахуванням уточнень від 12.03.2019 року просив про стягнення 1 301 837, 00 грн. в якості компенсації вартості проведених за його рахунок ремонтно-будівельних робіт та 991 648, 00 грн. в якості компенсації вартості проведених декоративно-оздоблювальних робіт, всього 2 293 521, 00 грн. вартості внаслідок проведення капітального ремонту та зміни його цільового призначення. 
В обґрунтування вимог покликався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2000 року за відповідачем ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на приміщення Універмагу, площею 322, 9 кв.м., що на АДРЕСА_1 . На момент придбання нежитлових приміщень площею 322, 9 кв. м. на АДРЕСА_1 в 2000 році вони перебували у незадовільному та такому стані, який міг призвести до його руйнування та заподіяння шкоди іншим особам, внаслідок якого не могли використовуватись та потребували проведення ряду будівельно-ремонтних робіт капітального характеру - для запобігання руйнуванню та забезпечення можливості використання. Внаслідок цього, ОСОБА_3 за власні кошти було здійснено значну кількість ремонтно-будівельних робіт, які відносяться до капітальних та призвели до покращення технічного стану приміщень площею 322, 9 кв.м. на АДРЕСА_1 , зокрема зменшення відсотку його зносу. Було проведено, в тому числі: заміна даху, покрівель, влаштування гідроізоляції та суміжних із вказаними робіт; заміна вікон, дверей, підлоги; встановлення та заміна систем газопостачання, електропостачання, водовідведення, вентиляції; ремонт сходової клітки та огорожі з використанням елементів декору; заміна внутрішньої та зовнішньої штукатурки, утеплення зовнішніх стін; розширення підвального приміщення; влаштування входів та поділ приміщення першого поверху на два окремі приміщення. Також, ним проведено у спірному приміщенні роботи, пов`язані із зміною його цільового призначення та пристосування для використання в якості закладу громадського харчування – кафе-ресторану, в тому числі: влаштування вітражів на сходовій клітці; фарбування та оздоблення внутрішніх стін декоративною штукатуркою; декоративне оздоблення приміщення за допомогою кованих виробів; влаштування підйомника; встановлення кондиціонерів; встановлення меблів та техніки у приміщенні кухні; встановлення ролокасет та штор тощо. Без проведення вищевказаних ремонтно-будівельних робіт приміщення Універмагу продовжували б псуватися та руйнуватись, що могло б призвести до їх знищення. З урахуванням тих обставин, що відповідач ОСОБА_1 прийняв всі поліпшення зроблені у спірному нерухомому майні позивачем, не відшкодував йому витрат на зроблені ним поліпшення у добровільному порядку, тобто набув їх без достатньої правової підстави та з 01.08.2006 року використовував спірне майно з поліпшеннями за зміненим цільовим призначенням, зокрема, уклав з третьою особою ОСОБА_4 договір оренди нерухомого майна – ресторану «Княжий», вважає, що понесені ним витрати, які є предметом спору, з метою приведення їх розміру до фактичних витрат на час розгляду справи в суді підлягають обрахуванню з врахуванням встановленого індексу інфляції за період з 01.08.2006 року по квітень 2016 року. З врахування офіційно встановленого індексу інфляції, сума інфляційних втрат за вказаний період становить 451 493, 16 грн. Таким чином, вартість безпідставно отриманого відповідачем майна ОСОБА_1 за його рахунок у вигляді збільшення вартості нежитлових приміщень площею 322, 9 кв. м., що на АДРЕСА_1 внаслідок проведення капітального ремонту та зміни його цільового призначення на даний час з врахуванням висновку будівельно технічної експертизи № 602 становить 1301837, 00 грн. вартість проведених за його рахунок ремонтно-будівельних робіт в будівлі на АДРЕСА_1 та 991648, 00 грн. вартості проведених за його рахунок декоративно-оздоблюваних робіт у цій же будівлі. На підставі вищезазначеного, просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь вартість безпідставно отриманого майна у вигляді збільшення вартості нежитлових приміщень площею 322, 9 кв.м. на АДРЕСА_1 внаслідок проведення капітального ремонту та зміни його цільового призначення у розмірі 2 293 521, 00 грн.
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Не погоджуючись із рішення суду позивач ОСОБА_3 оскаржив таке в апеляційному порядку. 
В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрнутованим, оскільки судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, також судом проігноровано докази, які підтверджують обґрунтованість позовних вимог, окрім того, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального законодавства.
В обґрунтування вимог покликається на те, що змушений був звернутись з позовом до суду, оскільки ОСОБА_1 відмовився в добровільному порядку відшкодувати вартість ремонтно-будівельних робіт та декоративно-оздоблювальних робіт, які проведено у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок виконання яких покращивя технічний стан приміщення універмагу та було переобладнано у приміщення закладу громадського харчування – кафе-ресторану, тобто мала місце зміна цільового призначення нежитлового приміщення. Всі роботи проведені за особисті кошти ОСОБА_3 , які він одержав як грошову компенсацію належної частки у господарському товаристі. Така ситуація склалась через те, що відповідач – ОСОБА_1 не мав фінансової можливості оплатити виконання значного обсягу ремонтно-будівельних робіт щодо проведення капітального ремонту. Разом з тим, виконання вказаних робіт за кошти позивача не оформлялись письмовим документом, оскільки відповідач є рідним братом і на той час між ними були близькі родинні стосунки. Проте, через погіршення стосунків із відповідачем, останній без наявних на це законних підстав, користується результатом таких робіт, на неодноразові пропозиції врегулювати суперечку шляхом досягнення мирової угоди не звертає уваги. Факт проведення ремонтно-будівельних та декоративно-оздоблювальних робіт підтверджено висновком будівельно-технічної експертизи № 602 від 31.10.2018 року та показами свідків. З посиланням на положення ст. 1212 ЦК України, ефективним способом захисту порушених прав вважає стягнення з відповідача грошового еквіваленту вартості проведених за його рахунок ремонтно-будівельних та декоративно-оздоблювальних робіт в приміщенні на АДРЕСА_1 , які згідно висновку будівельно-технічної експертизи № 602 від 31.10.2018 року було віднесенодо до категорії «невід`ємних», із застосуванням корегуючого коефіцієнту, для часткової компенсації знецінення витрачених коштів за період 2006-2018 років.
Вважає, що при ухваленні рішення судом допущена однобічність та упередженість у трактуванні доказів поданих стороною позивача та відповідача. Поза увагою суду залишились докази фінансування будівельних та ремонтно-оздоблювальних робіт, замовником яких вказано ОСОБА_4 .
З огляду на викладене вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення порушив вимоги процесуального закону, зокрема: керувався доказами, які не містять інформацію щодо предмета доказування, не оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності; не дослідив в судовому засіданні доказів, на підставі яких було ухвалено оскаржуване рішення; в тексті рішення не навів мотиви прийняття одних доказів та відмови у прийняття інших доказів. 
Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2021 року та ухвалити нове про задоволенні позовних вимог, згідно уточненої позовної заяви. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Церцеіл С.П. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування такого немає, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення спору. 
15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до пункту 9 статті 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. 
Позивач та третя особа, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, в судове засіданні 28 жовтня 2021 року не з`явились. Натомість, представник позивача адвокат Білецька О.Р. направила до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 звернувся до неї про надання правничої допомоги лише 27 жовтня 2021 року і їй необхідний час для ознайомлення з матеріалами справи. 
Колегія звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є розумність строків розгляду справи судом, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України).
Враховуючи, що сторони скористались своїм правом та дали суду апеляційної інстанції пояснення, а позивач ОСОБА_3 окрім того подав і письмові пояснення, розгляд даної справи у суді першої інстанції тривав з 25 грудня 2013 року по 3 люте 2021 року, тобто понад 7 років, до апеляційного суду справи надійшла 01 квітня 2021 року, судові засідань в суді апеляційної інстанції неодноразово відкладались за клопотанням позивача та його представника (15 липня 2021, 30 вересня 2021 року) та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача ОСОБА_3 та його представника, відтак у клопотанні про відкладення розгляду справи відмовлено.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам. 
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Пленум Верховного Суд України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що будинок розташований в АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу приміщення від 25 квітня 2000 року. Йому також належить і земельна ділянка, розташована за цією ж адресою, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 551994 від 14 березня 2009 року.
01 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір оренди приміщення ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований в АДРЕСА_1 .
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 листопада 2014 року по цивільній справі № 450/1020/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу приміщення універмагу від 25 квітня 2000 року укладеного між КООПЗАГОТПРОМТОРГ Пустомитівського районного споживчого товариства та ОСОБА_1 удаваним, перевід права покупця та визнання права власності на приміщення універмагу за ОСОБА_3 , в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Вказане рішення залишено без змін судовими рішеннями апеляційного суду, суду касаційної інстанції та Верховного Суду України.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_3 вважав, що оскільки відповідач ОСОБА_1 відмовляється в добровільному порядку відшкодувати вартість здійснених позивачем за особисті кошти, які він одержав як грошову компенсацію належної частки у господарському товаристі, ремонтно-будівельних робіт та декоративно-оздоблювальних робіт, проведених у нежитловому приміщенні, що розташоване в АДРЕСА_1 , внаслідок виконання яких покращився технічний стан приміщення, враховуючи що відповідач ОСОБА_1 не мав фінансової можливості оплатити виконання такого значного обсягу ремонтно-будівельних робіт щодо проведення капітального ремонту, такі слід стягнути в судовому порядку, на підставі положень статті 1212 ЦК України, як безпідставно набуте майно.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зроблено висновок, що «положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали».
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. 
Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. 
Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).
Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
Відповідно до частин першої, третьої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. 
Ціна договору підряду - це грошова сума, належна підрядникові за виконане замовлення. За статтею 843 ЦК України у договорі підряду визначається або конкретна ціна роботи, або способи її визначення. Отже, ціна може бути визначена в тексті договору підряду безпосередньо, або у договорі підряду може зазначатися спосіб визначення ціни. Крім того, ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі, який містить постатейний перелік затрат на виконання робіт, є додатком до договору та його невід`ємною частиною. 
Відповідно до статті 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів установлюються в договорі підряду. Якщо в договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.
Крім того, обов`язковою умовою виконання робіт з реконструкції житлового будинку є наявність у підрядника спеціального дозволу на виконання окремих видів робіт, що передбачено частиною третьою статті 837 ЦК України. 
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (частина перша статті 110 ЦПК України).
В пункті 12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9 зазначено, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).
Встановивши, що між сторонами у справі не укладеного договору підряду, предметом якого є виконання будівельних робіт в приміщенні, законним власником якого є відповідач, останній не уповноважував позивача проводити будь-які будівельні роботи у цьому приміщенні, а позивачем не доведено обставин їх проведення особисто або за участю третіх осіб, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відстуність підстав для задоволення позову.
Судом першої інстанції обгрунтовано відхилено висновок експерта № 602 судової будівельно-технічної експертизи проведеної Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз (т. 5 а.с. 7), оскільки ним не підтверджено обставин, що входять до предмету доказування у даній справі, зокрема, що ремонтно-будівельних робіт з реконструкції в приміщеннях будівлі, налженої відповідачу проведено в певний час, силами або за кошти саме позивача.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32.).
       Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову відмовлено, то відповідно до приписів частин першої та дев`ятої статті 158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року у вигляді накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , слід скасувати.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2021 року- залишити без змін.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних спрвав Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року у вигляді накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 . 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 28 жовтня 2021 року.
Головуючий С.М. Копняк 
Судді: С.М. Бойко 
А.В. Ніткевич