ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5871/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  07 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача                               Аліменка В.О., 
суддів                                                   Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.
за участю секретаря                               Михайлової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України, в якому просить:
- визнати протиправними дії Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України щодо відмови у перерахунку суддівської винагороди судді ОСОБА_1 згідно з положеннями п. 3 ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIІІ;
-зобов`язати Голову ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 суддівської винагороди відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду з 16.12.2017.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що відмовляючи в перерахунку суддівської винагороди, відповідач послався на п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який вичерпав свою дію станом на 15.12.2017 року, а тому, не міг бути застосований до позивача. 
Відповідно до вимог  частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України) суд  апеляційної інстанції  переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами  та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а мотивувальну частину рішення суду першої інстанції слід змінити, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 29.05.2020 звернувся до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України із заявою про перерахунок заробітної плати згідно чинного законодавства, а саме виходячи з базового окладу судді - 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, починаючи з дня набрання чинності вказаного Закону, а саме з 30.09.2016.
30.06.2020 представник позивача повторно звернувся до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України із заявою про перерахунок заробітної плати згідно чинного Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме виходячи з базового окладу судді - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.
Листами від 02.07.2020 №154/12-14/20 та від 06.07.2020 №162/12-14/20 Вищий адміністративний суд України повідомив позивача про відсутність підстав для здійснення перерахунку суддівської винагороди з тих підстав, що він обраний суддею Вищого адміністративного Суду України та рішень стосовно його переведення до Верховного Суду не приймалося, тому нарахування суддівської винагороди йому здійснюється, в тому і числі після 01.01.2020 відповідно до Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».
Не погодившись із вищевказаною відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно здійснював позивачу виплату суддівської винагороди у період з 16.12.2017 відповідно до Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.
Статтею 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Вищий адміністративний суд України входив у систему судів загальної юрисдикції як вищий спеціалізований суд (частина друга статті 17, частини перша та друга статті 31 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI).
Розмір суддівської винагороди за Законом України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI визначався нормами статті 133 цього Закону. Зокрема, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".
Пунктом 2 частини 4 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI передбачено, що посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом: судді вищого спеціалізованого суду - 1,2.
30 вересня 2016 року у процесі судової реформи набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, яким змінено систему судоустрою, зокрема, утворено Верховний Суд, який діє у складі п`яти структурних підрозділів (ст. 37):
1) Велика Палата Верховного Суду;
2) Касаційний адміністративний суд;
3) Касаційний господарський суд;
4) Касаційний кримінальний суд;
5) Касаційний цивільний суд.
Відповідно до вимог ст. 36 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Верховний Суд:
1) здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом;
2) здійснює аналіз судової статистики, узагальнення судової практики;
3) надає висновки щодо проектів законодавчих актів, які стосуються судоустрою, судочинства, статусу суддів, виконання судових рішень та інших питань, пов`язаних із функціонуванням системи судоустрою;
4) надає висновок про наявність чи відсутність у діяннях, у яких звинувачується Президент України, ознак державної зради або іншого злочину; вносить за зверненням Верховної Ради України письмове подання про неспроможність виконання Президентом України своїх повноважень за станом здоров`я;
5) звертається до Конституційного Суду України щодо конституційності законів, інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення  Конституції України;
6) забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом;
7) забезпечує апеляційні та місцеві суди методичною інформацією з питань правозастосування;
8) здійснює інші повноваження, визначені законом.
Частиною третьою статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII передбачено, що для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону в системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди.
Згідно частини 2 статті 31 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII, вищими спеціалізованими судами є: 
1) Вищий суд з питань інтелектуальної власності; 
2) Вищий антикорупційний суд.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон № 2453-VI, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.
Пунктом 24 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII визначено розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 01 січня 2017 року: 
а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 
б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 
в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;
Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України із заявою, в якій просив здійснити перерахунок належної йому заробітної плати, згідно із чинним Законом України «Про судоустрій і статус суддів», а саме: виходячи з базового окладу судді - 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.
Крім того, представник позивача повторно звернувся до Голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України із заявою про перерахунок заробітної плати згідно чинного Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме виходячи з базового окладу судді - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.
Вищий адміністративний суд України листами від 02.07.2020 №154/12-14/20 та від 06.07.2020 №162/12-14/20 повідомив ОСОБА_1 про те, що нарахування йому суддівської винагороди здійснюється відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI.
Також, у вищевказаному листі зазначено, що застосування пункту 3 частини 3 статті 135 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового окладу судді Верховного Суду (75 прожиткових мінімумів), не має правових підстав, так як ОСОБА_1 обраний суддею Вищого адміністративного суду України. 
Пунктом 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ передбачено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом № 2453-VI (положення пункту 7 розділу ХІІ "та ліквідуються" в частині Верховного Суду України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з рішенням Конституційного Суду № 2-р/2020 від 18.02.2020).
Відповідно до п. 8 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ, день початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, визначається рішенням його Пленуму, що публікується на веб-порталі судової влади та в газеті "Голос України".
Постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 року №2 визначено днем початку роботи Верховного Суду 15 грудня 2017 року.
Колегія суддів звертає увагу, що статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ передбачено, що суддівська винагорода за цим Законом виплачується судді - з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно запису у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 19.09.2005 року зарахований на посаду судді Вищого адміністративного суду України.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 продовжує обіймати посаду судді Вищого адміністративного суду України та до жодного іншого суду переведений не був.
Таким чином, колегія суддів вважає, що отримання позивачем суддівської винагороди з розрахунку посадового окладу судді Верховного Суду є неможливим, оскільки, ОСОБА_1 не здійснює правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.
Отже, з огляду на викладене, на позивача не можуть поширюватись гарантії незалежності судді у вигляді суддівської винагороди, за нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ, який не передбачає в системі судоустрою - Вищого адміністративного суду України.
Колегія суддів звертає увагу, що Вищий адміністративний суд України входив у чотирьох ланкову систему судів загальної юрисдикції як вищий спеціалізований суд.
Четвертою ланкою в системі загальних судів України був Верховний Суд України.
Касаційний адміністративний суд з 15 грудня 2017 року входить у структурний підрозділ Верховного Суду.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку не може застосовуватися аналогія закону щодо виплати суддівської винагороди.
Щодо посилання апелянта на Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, слід зазначити, що у даному Рішенні не надано офіційного тлумачення норм Закону з приводу наявності підстав для виплати суддівської винагороди, відповідно до статті 135 Закону № 1402-VIII, суддям Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України. У вказаному рішенні предметом перевірки на відповідність Конституції України (конституційності) були положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, які регламентують питання суддівської винагороди. Однак, питання нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди, відповідно до статті 133 Закону № 2453-VІ, не є предметом розгляду у цій справі.
Крім того, як зазначено Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 640/2202/19, питання урівняння статусу суддів Верховного Суду, призначених до цього суду за процедурою, визначеною Законом № 1402-VIII, та суддів Вищих спеціалізованих судів, призначених у ці суди за процедурою за Законом № 2453-VI, зокрема у питанні виплати суддівської винагороди, лежить у площині законодавчого вирішення та не може бути вирішено у межах цього спору.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині. 
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2     ст. 77 КАС України).
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині, в решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року - змінити в мотивувальній частині.
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      В.О. Аліменко 

Судді                                                                                          Л.В. Бєлова

                                                                                                    А.Ю. Кучма

Повний текст постанови складено « 13» грудня 2021 року.