Дата документу 22.11.2021 Справа № 322/512/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 322/512/21 
Провадження №22-ц/807/3509/21
Провадження №22-ц/807/3509/21-2 
Головуючий в 1-й інстанції – Гасанбеков С.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Бєлки В.Ю., Онищенка Е.А.,	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 30 липня 2021 року, ухвалене у смт Новомиколаївка (повний текст рішення складено 04 серпня 2021 року) та додаткове рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 серпня 2021 року, ухвалене у смт Новомиколаївка (повний текст рішення складено 12 серпня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «8 Березня» про розірвання договору оренди землі,- 

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов вищезазначений позов, в якому позивач просив суд розірвати договір оренди землі від 21 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстровано в Новомиколаївському районному відділі Запорізької регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» від 05 серпня 2010 року за № 041027400030. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником земельної ділянки площею 6,0054 га, кадастровий номер: 2323684700:05:003:0023. 21 липня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір оренди землі. Вищезазначений Договір укладався строком на 10 (десять) років, але як з`ясувалося вказаний Договір зареєстрований на 49 років. Позивач наголошує, що Договір на 49 років ним не укладався, це підтверджується тим, що ним ввесь скріплений (зшитий) Договір не завірявся, кожний аркуш Договору також, а змінити одну сторінку Договору для відповідача було цілком можливо та економічно вигідно, тим паче саме відповідачем було завірено скріплений (зшитий) Договір (копія кого додається). На даний час відповідачем – ОСОБА_1 не сплачено орендну плату за Договором оренди землі від 21 липня 2010 року за 2010-2020 роки, тобто за ввесь час на який дійсно було укладено Договір позивачу не була сплачена орендна плата жодного разу. Позивачу стало відомо, що без його дозволу належну йому земельну ділянку було передано відповідачем у користування третій особі. Виходячи з наведеного, посилаючись на ст.ст. 96, 141 ЗК України, ст.ст. 526, 611, 612, 629, 651, 782, 783 ЦК України, позивач просив задовольнити заявлені вимоги та підтримав їх у судовому засіданні.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 30 липня 2021 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 – задоволено повністю.
Розірвано договір оренди землі від 21 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 2323684700:05:003:0023, зареєстрований в Новомиколаївському районному відділі Запорізької регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» 05 серпня 2010 року за № 041027400030.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) витрат по сплаті судового збору.

02 серпня 2021 до суду надійшла заява ОСОБА_2 про ухвалення додаткового судового рішення, в якій позивач просив суд, прийняти додаткове судове рішення в цивільній справі № 322/512/21 про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11 108,00 грн. (одинадцять тисяч сто вісім гривень 00 коп.).

Додатковим рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 серпня 2021 року, заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового судового рішення - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2950,00 грн. (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят гривень) витрат на професійну правничу допомогу.
В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції,ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нові рішення, якими відмовити у задоволенні вимог позивача у повному обсязі. 
       
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивач не довів, що звертався до орендаря із заявою про виплату орендної плати, а орендарем така плата не була сплачена, враховуючи, що орендодавець вказує на несплату орендних платежів протягом 10 років. Крім того, в матеріалах справи наявна розписка, за якою позивач зазначив про виплату йому всіх належних платежів за договором та відсутність претензій. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Коноваленко О.Ю., зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтовані та законні рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. 

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2021 року це 227 000 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 1 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн. (2270,00 грн. Х 100 = 227 000 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 6,01 га, кадастровий номер: 2323684700:05:003:0023, розташованої на території Різдвянської сільської ради Запорізького району (колишнього Новомиколаївського району) Запорізької області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 049772, виданим Новомиколаївською районною державною адміністрацією Запорізької області від 10.04.2003 p., зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 4987.

21 липня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір оренди землі (далі – Договір), зареєстрований в Новомиколаївському районному відділі Запорізької регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» 05 серпня 2010 року за №041027400030.

За умовами Договору позивач передав належну йому земельну ділянку з кадастровим номером 2323684700:05:003:0023 відповідачу в строкове платне користування строком на 49 років.

Відповідно до п.п. 9 – 13 Договору відповідач зобов`язався вносити за кожен рік користування земельною ділянкою, в період з 01 жовтня до 31 грудня, орендну плату у розмірі 2 661,89 грн.

Пунктом 13 Договору передбачено перегляд орендної плати 1 раз на рік у разі: - зміни умов господарювання, передбачених Договором; - зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; - погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини Орендаря, що підтверджено документами; - в інших випадках, передбачених законом.

Єдиним доказом виконання обов`язку відповідача (орендаря) щодо внесення орендної плати за Договором є розписка позивача (орендодавця) від 22.07.2010. Цією розпискою позивач підтвердив: «факт отримання від ОСОБА_1 наперед всієї суми орендної плати за договором оренди належної земельної ділянки на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-ЗП № 049772, виданого Головою Новомиколаївської райдержадміністрації, 10.04.2003 року, договір оренди укладено 22 липня 2010 року між мною та ОСОБА_1 . В подальшому претензій, з приводу виплати орендної плати до закінчення строку дії договору, мати не буду».

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір не містить умов, відповідно до яких орендар може достроково виконати свій обов`язок по внесенню орендної плати та не визначає розміру орендної плати, у випадку внесення її орендарем одним платежем за весь строк дії договору оренди. У зв`язку із не зазначенням у Договорі загальної суми грошового зобов`язання орендаря за цим договором, відсутність у розписці суми грошового зобов`язання, яке виконано орендарем, позбавляє її правового змісту, а тому суд не має можливості встановити на підставі цієї розписки суму орендної плати, яку відповідач сплатив ОСОБА_2 . Таким чином, розписка ОСОБА_2 від 22.07.2010 є неналежним доказом внесення відповідачем орендної плати за 49 років, а твердження відповідача про те, що ця розписка підтверджує отримання ОСОБА_2 орендної плати в сумі близько 130 000,00 грн. є припущенням, яке не допускається при доказуванні (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Виходячи з положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України, враховуючи визнання позивачем факту отримання 13000,00 грн. від відповідача за укладення Договору, суд встановив факт оплати оренди за період 4,9 років оренди. Отже, враховуючи те, що з моменту укладення Договору минуло 11 років, відповідачем систематично не сплачувалася орендна плата за період: 11 – 4,9 = 6,1 років. Враховуючи систематичну несплату відповідачем орендної плати за Договором, суд визнав обґрунтованими позовні вимоги про розірвання Договору оренди.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 цього Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Положеннями статті 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, у разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У статті 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема в пункті "д" частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати.

Разом з тим згідно із частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Системний аналіз зазначених положень законодавства та враховуючи врегулювання відносин, пов`язаних із орендою землі, зокрема, положеннями ЦК України, дає можливість дійти висновку, що при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди з підстави, передбаченої пунктом "д" статті 141 ЗК України, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України, згідно з якою необхідна наявність істотного порушення стороною договору.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 дійшов висновку, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті "д" частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 , серед іншого посилався на те, що відповідачем не виплачено орендну плату за 2010-2020 роки.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки від 22 липня 2010 року позивач ОСОБА_3 підтвердив факт отримання від ОСОБА_1 наперед всієї суми орендної плати за договором оренди належної йому земельної ділянки та не має претензій з цього приводу до закінчення дії договору.

Факт складання цієї розписки підтверджується сторонами у справі і не спростовується позивачем.

Таким чином, позивач підтвердив повний розрахунок по орендним платежам за договором оренди земельної ділянки за весь період дії договору. І за наявності такої розписки відсутні підстави стверджувати про систематичну несплату орендних платежів. Враховуючи також те, що позивач близько 10-ти років не вимагав сплати йому орендної плати.

Згідно зі статтею 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Чинне законодавство про оренду землі не містить заборони сплати орендної плати за майбутні періоди користування земельною ділянкою. Умови договору оренди землі про сплату орендної плати за майбутні періоди можуть бути погоджені сторонами договору оренди у формі, передбаченій статтею 14 Закону України "Про оренду землі".

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 321/329/17 (провадження № 61-16545св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 704/236/17 (провадження № 61-32303св18).

Враховуючи положення статті 531 ЦК України, зміст розписки від 22 липня 2010 року, який свідчить про те, що ОСОБА_2 погодився на отримання орендної плати за майбутні періоди до закінчення строку дії договору згідно з укладеним договором оренди землі, а також дії орендаря, який сплатив таку суму, що не спростовано позивачем, можливо дійти висновку, що сторони погодили у письмовій формі вказаний порядок сплати орендної плати, і цей порядок було реалізовано сторонами, отже у орендаря була відсутня заборгованість перед орендодавцем по сплаті орендної плати за користування земельною ділянкою.

Позивач у цій справі не довів істотного порушення орендарем умов договору, позбавлення його права на те, на що він розраховував при укладенні договору оренди (стаття 651 ЦК України).

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, та підлягають задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог позову.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, до яких належать витрати на правничу допомогу, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

За таких обставин, додаткове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 30 липня 2021 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «8 Березня» про розірвання договору оренди землі – відмовити.

Додаткове рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 12 серпня 2021 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового судового рішення – відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 22 листопада 2021 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                                С. В. Кухар

Судді:                                                                        В.Ю. Бєлка

                                                                               Е.А. Онищенко