КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
19 жовтня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 369/1943/20
провадження № 22-ц/824/14172/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.
за участі секретаря судового засідання - Пугач Д.С.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округ Сташкова Анастасія Григорівна 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 
 
на рішення Києво-Святошинського  районного суду Київської області від 19 липня 2021 року у складі судді Дубас Т.В.
 
у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна про визнання договорів недійсними та скасування державної реєстрації , -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1456 га, кадастровий номер 3222480800:11:003:0035, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 11 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Сташковою Анастасією Григорівною, зареєстрований в реєстрі за № 4793, та договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 119,8 кв.м, що знаходиться за аналогічною до земельної ділянки адресою, посвідчений 11 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Сташковою Анастасією Григорівною; в порядку застосування наслідків недійсності правочину скасувати державну реєстрацію права власності на вищезазначену земельну ділянку та житловий будинок; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2019 року у справі №369/13916/19, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 січня 2020 року, ОСОБА_3 визнано винним за статтею 124 КУпАП про адміністративне правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн у дохід держави, а також стягнуто судовий збір у розмірі 384,20 грн.
Вказав, що відповідно до звіту № 11-19-М258 від 07 листопада 2019 року «Про незалежну оцінку вартості матеріального збитку колісного транспортного засобу AUDI А6 державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 » оціночна вартість (розмір) матеріального збитку, заподіяного автомобілю позивача AUDI А6 в результаті пошкодження станом на 05 листопада 2019 року, становить 333 863,44 грн.
Посилався на те, що оскільки згідно Полісу № 126615992 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхова сума за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000 грн, ОСОБА_3 , різницю, непокриту страховою сумою, у розмірі 233 863,44 грн мав би відшкодувати ОСОБА_3 , як винна особа.
Разом з тим, на думку позивача, ОСОБА_3 здійснив відчуження належної йому земельної ділянки та житлового будинку, а ОСОБА_2 набула у власність зазначене нерухоме майно, виключно з подальшою метою та умислом ухилення від виконання зобов`язання з відшкодування позивачу матеріальної шкоди.
Уважав, що ОСОБА_3 , відчужуючи належні йому на праві власності будинок і земельну ділянку під час розгляду адміністративної справи №369/13916/19 в суді, передбачав негативні наслідки для себе у випадку відшкодування збитків шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. 
Звертав увагу суду, що при укладенні 11 грудня 2019 року оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала їх прояву та вони не переслідували реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про відшкодування шкоди завданої внаслідок заподіяної шкоди діями ОСОБА_3 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з указаним рішенням, 17 серпня 2021 року позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що ухвалене без повного з`ясування усіх обставин справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що позиція суду першої інстанції щодо законності договорів повністю спростовується матеріалами справи, оскільки у своїх поясненнях ОСОБА_3 повідомляв суду, що перебуває у родинних відносинах з ОСОБА_2 , а оплата за оскаржуваними договорами купівлі-продажу не відбувалась на банківський рахунок з огляду на те, що між ним та ОСОБА_2 були якісь-боргові зобов`язання та під час розрахунку частина коштів була зарахована в рахунок боргу, а друга частина - отримана ним особисто, що повністю суперечить законодавству України.
18 жовтня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідачів ОСОБА_4 , в якому остання просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити без змін оскаржуване рішення.
Третя особа не скористалася своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.
05 жовтня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання ПН КМНО Сташкова А.Г. про розгляд справи за її відсутності.
Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
ОСОБА_3 та його представник у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили оскаржуване рішення залишити без змін.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 11 грудня 2019 року були укладені згідно діючого на той момент законодавства і відповідали волевиявленню сторін, що вони і засвідчили своїми підписами.
Висновок суду відповідають обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що 10 жовтня 2019 року сталася ДТП за участю автомобіля позивача та ОСОБА_3 , за наслідком якої було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 223539 від 16 жовтня 2019 року.
Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від                           18 листопада 2019 року у справі №369/13916/19, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 січня 2020 року, ОСОБА_3 визнано винним за статтею 124 КУпАП про адміністративне правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн у дохід держави, а також стягнуто судовий збір у розмірі 384,20 грн.
З метою визначення вартості завданої позивачу шкоди в результаті ДТП, 05 листопада 2019 відбувся огляд автомобіля AUDI. Відповідно до Звіту № 11-19-М258 від 07 листопада 2019 року «Про незалежну оцінку вартості матеріального збитку колісного транспортного засобу AUDI А6 державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 », зафіксовано пошкодження транспортного засобу AUDI А6, отримані в результаті дорожньо-транспортної пригоди, та прорахована вартість відновлювального ремонту ТЗ, яка складає 848 448,50 грн. Оціночна вартість (розмір) матеріального збитку, заподіяного автомобілю позивача AUDI А6 в результаті пошкодження станом на                               05 листопада 2019 становить 333 863,44 грн.
11 грудня 2019 року між відповідачами були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки, площею 0,1456 га, кадастровий номер 3222480800:11:003:0035, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. за реєстровими номерами 4792 та 4793.
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначав, що оспорювані договори купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки є фіктивними, оскільки воля відповідачів не відповідала їх прояву та вони не переслідували реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок заподіяної шкоди діями                    ОСОБА_3 .
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.
Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Згідно статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.
Загальними вимогами чинності правочину є наступні: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.
Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
При цьому, у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження своїх позовних вимог сторона позивача посилається і доводить наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі договорів купівлі-продажу від                     11 грудня 2019 року право власності на вищезазначені земельну ділянку та житловий будинок були зареєстровані за новим власником ОСОБА_2 у встановленому законом порядку.
Пунктом 4 договору купівлі-продажу житлового будинку від 11 грудня 2019 року встановлено, що продаж вчинено за 600 191 грн, які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору.
У пункті 5 договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 11 грудня 2019 року сторонами правочину погоджено, що продаж вчинено за 118 987 грн, які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору.
На момент укладення оспорюваних договорів були відсутні будь-які арешти вищезазначеного нерухомого майна чи встановлені заборони на його відчуження.
Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу та самих договорів, на момент укладання правочинів відповідачі не перебували у шлюбі.
 Сторонами правочину договір не оспорювався, факт передачі грошей не заперечувався.
З огляду на викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактичні обставини справи свідчать про те, що передбачені договорами купівлі-продажу від 11 грудня 2019 року правові наслідки дійсно настали, сторони договору - відповідачі у справі вчинили усі передбачені цими договорами дії, виконали їх, передавши майно від продавцю покупцю з отриманням продавцем коштів за здійснений продаж майна, що в свою чергу, виключає можливість визнання такого договору фіктивним.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що волевиявлення відповідачів при вчиненні договору купівлі-продажу не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, а сам договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків.
Отже, судом першої інстанції дійдено вірного висновку, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, обставини, на які вона посилається, як на підставу для визнання недійсним договору купівлі-продажу. Вказані обставини спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.
Окрім того, судом першої інстанції вірно відхилено доводи позивача, що вищезазначені договори купівлі-продажу укладені з метою уникнення грошових зобов`язань перед ним, оскільки під час розгляду справи наявність таких обставин не доведено, зокрема ухвала Святошинського районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , третя особа ПрАТ «СК АСКО - Донбас Північний» про відшкодування майнової шкоди не свідчить про майбутнє задоволення судом заявлених ОСОБА_5 вимог і саме в тому розмірі, що зазначений у позовній заяві. По суті на момент розгляду даної справи, суду не надано жодних доказів, про прийняття рішення про стягнення з відповідача будь-яких збитків на користь позивача.
Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи  апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, встановлених на їх підставі обставин справи, а також власного тлумачення норм чинного законодавства.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування  рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для  його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
            Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
            Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року - залишити без зміни.   
            Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
  Повне судове рішення складено «19» жовтня 2021 року.

 
Головуючий                                                                             В.А. Кравець

Судді                                                                                         О.В. Желепа

                                                                                                       О.Ф. Мазурик