22-ц/804/2163/21 
                                                                                264/3753/14-ц 
                                               
Головуючий у І інстанції Кузнецов Д. В. Єдиний унікальний номер 264/3753/14-ц
Номер провадження 22-ц/804/2163/21
Доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів   Зайцевої С. А.,
   Мальцевої Є. Є.,
секретар  Целовальник К. А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах яких діє ОСОБА_3 на ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 червня 2021 року в справі за скаргою  Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на дії державних виконавців Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Голояд О.В. та Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Чиркової Н.О., заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

09 лютого 2021 року Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» (далі - АТ «УКРСИББАНК») звернулось до суду із двома скаргами: на дії державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Голояд О.В. та на дії державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Чиркової Н.О.
Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 березня 2021 року ці скарги об`єднано в одне провадження за № 4-с/264/7/2021.
В обґрунтування своїх вимог АТ «УКРСИББАНК» посилалося на те, що на виконанні державних виконавців перебували виконавчі провадження по виконанню виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 8501,11 доларів США.
В лютому 2021 року заявник дізнався про закінчення обох виконавчих проваджень. Постанови державних виконавців про закінчення виконавчих проваджень вважає незаконними, виходячи із того, що за рішенням суду, яке перебувало на виконанні у державних виконавців, була стягнута заборгованість у розмірі 8501,11 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07.04.2014 року становило 99 046,19 грн. Суд визначив стягнення боргу саме в іноземній валюті в той час коли виконавцем виконано рішення суду в сумі 99 046,19 грн., що є еквівалентом заборгованості станом на 07.04.2014 року. Вважає, що виконання рішення суду державним виконавцем по стягненню заборгованості не у валюті договору, а його еквівалент у національній валюті, є порушенням прав стягувача та норм діючого законодавства, а дії державних виконавців по закриттю - протиправними. Зазначає про те, що заборгованість за рішенням суду в сумі 8501,11 доларів США боржниками не погашена. Посилається на постанову Верховного суду від 29.01.2020 року по справі №394/433/17, в якій зазначено, що у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана в резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми в національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Посилаючись на положення статей 509, 524, 533, 1054 ЦК України та судову практику Верховного суду, стверджує, що належним виконанням рішення суду в даному випадку є повернення коштів у валюті, яка визначена договором позики. У зв`язку із цим постанови державних виконавців мають бути скасовані.
Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 червня 2021 року поновлено АТ «УКРСИББАНК» строк на подання скарги.
Скаргу АТ «УКРСИББАНК» на дії державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Голояд О.В. задоволено.
Визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Голояд О.В. від 21 жовтня 2020 року про закінчення виконавчого провадження №47084009. 
Зобов`язано державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Голояд О.В. поновити виконавче провадження №47084009.
Визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Чиркової Н.О. від 19 жовтня 2020 року про закінчення виконавчого провадження №46588445.
Зобов`язано державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Чиркову Н.О. поновити виконавче провадження №46588445.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції від 25 червня 2021 року, адвокат Д`яконова К. І. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на грубе порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила її скасувати та в задоволенні скарг АТ «Укрсиббанк» на дії державних виконавців  Лівобережного ВДВС м. Маріуполя Голояд О. В. та Кальміуського ВДВС м. Маріуполя Чиркової Н. О. відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення  скарг ПАТ «Укрсиббанк» на дії державних виконавців  та скасовуючи їх постанови, дійшов помилкового висновку  про наявність у даному випадку факту неповного виконання  боржниками заочного рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області у справі за № 264/3753/14-ц. Крім того вказує на те, що судом першої інстанції не враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 30 травня 2018 року у справі за № 750/8676/5-ц по аналогічній справі в якій надано правову оцінку ст. 524 ЦК України. Вважає, що поза увагою суду першої інстанції також залишились докази, на яких наполягали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо суттєвої переплати солідарними боржниками суми, визначеної у рішенні  Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 липня 2014 року.
У відзиві на апеляцій ну скаргу представник АТ «Укрсиббанк» Тіторенко І. А. зазначає, що судом першої інстанції було вірно застосовано норми чинного законодавства, оскільки за результатами розгляду скарг було встановлено неправомірність дій державних виконавців щодо дотримання положень ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до неправильного виконання рішення  Іллічівського суду м. Маріуполя Донецької області від 14 липня 2014 року.
Боржник ОСОБА_2 та державні виконавці в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовими повістками, а представник боржників адвокат Д`яконова К. І. просила розглянути скаргу за її відсутності (т. 2 а.с. 66-69, 77-78, 79-80), тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , яка просила скаргу задовольнити, пояснення представника АТ «Укрсиббанк» Тіторенко І. А., який просив залишити ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 375 ЦПК України). 
Задовольняючи скаргу АТ «Укрсиббанк», суд першої інстанції враховуючи правові позиції Верховного суд у аналогічних справах: постанова Великої палати Верховного суду від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц, постанова Верховного суду від 29 січня 2020 року по справі № 394/433/17, ухвала ВС від 17 березня 2021 року по справі №521/9139/20-ц зробив висновок, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням, оскільки визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України.
З таким висновком суду не погодитися не можна.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом, рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 14 липня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № ФПД-05-712 від 02.11.2005 року у розмірі 8501,11 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 07.04.2014 року становить 99046,19 грн., а також судовий збір у розмірі 990,46 грн., а разом стягнуто 100 036,65 грн.
Це рішення суду набрало законної сили та було звернено до примусового виконання шляхом видачі виконавчих листів один з яких відносно ОСОБА_1 перебував на примусовому виконанні в Лівобережному ВДВС у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), а інший відносно ОСОБА_2 - в Кальміуському ВДВС у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків).
21 жовтня 2020 року державним виконавцем Лівобережного ВДВС у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Голояд О.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (ВП №47084009) з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором № ФПД-05-712 від 02.11.2005 року у розмірі 8501,11 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 07.04.2014 року становить 99046,19 грн., а також судового збору у розмірі 990,46 грн., а всього стягнуто 100 036,65 грн, з тих підстав, що виконавчий документ повернуто до суду як виконаний, так як із заробітної плати боржників солідарно утримано борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, що підтверджують довідки з ПрАТ «МК «Азовсталь» та ПрАТ «ММК ім.Ілліча», а також платіжні доручення про перерахування відповідних стягнень. 
19 жовтня 2020 року державним виконавцем Кальміуського ВДВС у м.Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Чирковою Н.О. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (ВП №46588445) з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості з тих самих підстав.
Також судом встановлено, що під час примусового виконання вищезгаданого рішення суду ОСОБА_1 сплачено 78 247 грн. 39 коп., а ОСОБА_2 - 100 036 грн. 65 коп.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
У частині першій статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення:
«валютні цінності»:
валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;
іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.
Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;
«іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;
«валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;
«резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;
«нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.
У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.
Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.
У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.
У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.
Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком:
вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ;
вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах;
платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя;
платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій;
вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності;
платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів;
переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;
б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;
в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;
г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;
д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком:
відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном;
відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками;
відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету;
відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;
е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.
У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні (постанова ВП ВС від 23 жовтня 2019 року в справі 723/304/16-ц).
Доказів тому, що за рішенням суду обов`язок боржників відсутній повністю апелянтами не надано та у матеріалах справи відсутні. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо передчасного закриття виконавчих проваджень.
З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив судове рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах яких діє ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 червня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 04 жовтня 2021 року.

Судді       В. М. Барков

С. А. Зайцева

Є. Є. Мальцева