ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

02 грудня 2021 року                                                        м.Суми
Справа №591/202/21 
Номер провадження 22-ц/816/1631/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне некомерційне підприємство Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини», 
третя особа - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 серпня 2021 року, у складі судді Северинової А.С., ухвалене в м. Суми, повний текст якого складено 16 серпня 2021 року,

                                                   в с т а н о в и в :

14 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини». Вимоги мотивувала тим, що за її зверненням від 11 вересня 2019 року до Служби у справах дітей, через перебування у складних життєвих обставинах, комісія з питань захисту прав дитини Сумської міської ради погодила тимчасове влаштування її сина  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини». Вона двічі надавала згоду на розміщення дитини на певний термін в дитячому будинку, погоджений термін перебування ОСОБА_2 в дитячому будинку закінчився 20 червня 2020 року, однак звернувшись 01 листопада 2020 року до дитячого будинку з вимогою повернути їй сина, отримала відмову з посиланням на те, що питання повернення дитини в сім`ю на виховання вирішується тільки Службою у справах дітей Сумської міської ради і будинок дитини не має право повертати дитину без відповідного рішення служби у справах дітей.
Після введення 11 березня 2020 року в країні карантину працівники дитячого будинку перестали пускати її до дитини, дозволяючи тільки побачення через вікно, чим спричинили стрес і дитині, і матері. 23 листопада 2020 року вона намагалася забрати сина з дитячого будинку додому, але дитину їй не віддали, із застосуванням фізичної сили відібрали у неї дитину, чим налякали її сина та інших дітей у закладі, заподіявши дітям моральної шкоди. Вказувала, що керівництво закладу відмовляється від проведення обстеження та подальшого лікування її сина, який потребує медичних втручань з самого народження. 
Посилаючись на відсутність законних підстав утримувати її сина у будинку дитини, та безпідставне вимагання від неї надання додаткових документів, крім заяви про повернення дитини матері, просила суд:
1) визнати, що вона мала право забрати свого сина ОСОБА_2 на виховання в сім`ю з КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» в будь-який день з моменту його розміщення в цьому закладі за власним бажанням і має право доти, доки не вступить в силу рішення суду про позбавлення її батьківських прав щодо ОСОБА_2 або рішення суду про відібрання ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав;
2) визнати утримання ОСОБА_2 в КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» після 20 червня 2020 року протиправним;
3) визнати відмову КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» у поверненні ОСОБА_2 на вимогу матері за заявою від 01 листопада 2020 року протиправною;
4) визнати вчинення перешкод працівниками КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» щодо повернення нею свого сина ОСОБА_2 додому 23 листопада 2020 року протиправним;
5) зобов`язати КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» припинити вчинення їй опору щодо повернення ОСОБА_2 додому, повернути їй ОСОБА_2 за її вимогою з 8 до 18 години в будь-який день тижня або вимогою няні ОСОБА_2 , з якою укладений письмовий договір у разі якщо в той час, коли рішення цього суду вступить в силу, не виконується одна з 4-х умов: а) у керівництва «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» є рішення суду про позбавлення її батьківських прав щодо ОСОБА_2 , що вступило в силу; б) у керівництва «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» є рішення суду про відібрання ОСОБА_2 у неї без позбавлення її батьківських прав; в) у керівництва «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» є рішення органу опіки та піклування або прокурора про негайне відібрання дитини від батьків в зв`язку з безпосередньою загрозою для життя або здоров`я дитини, винесене не пізніше 7 діб тому на момент її звернення з вимогою повернути сина; г) у керівництва «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» є рішення органу опіки та піклування або прокурора про негайне відібрання дитини від батьків в зв`язку з безпосередньою загрозою для життя або здоров`я дитини та у семиденний строк після постановлення цього рішення відбулося звернення до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав щодо ОСОБА_2 або про відібрання ОСОБА_2 від неї без позбавлення батьківських прав;
6) визнати рішення про повернення ОСОБА_2 матері таким, що підлягає негайному виконанню;
7) визнати дії по утриманню ОСОБА_2 в КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» після 20 червня 2020 року такими, що містять ознаки порушення ККУ за ст. 367 Службова недбалість, яка призвела до порушення права дитини на проживання в сім`ї, закріпленого в п. 3 ст. 4 Сімейного кодексу;
8) визнати дії по утриманню ОСОБА_2 в комунальному некомерційному підприємстві Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» після 20 червня 2020 року такими, що містять ознаки порушення ККУ за ст. 146 Незаконне позбавлення волі малолітньої дитини ОСОБА_2 ;
9) визнати дії по утриманню ОСОБА_2 в КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» після 20 червня 2020 року як такі, що містять ознаки порушення ККУ за ст. 127 Катування малолітньої дитини ОСОБА_2 ;
10) визнати неповернення ОСОБА_2 КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» після 20 червня 2020 року такими, що містять ознаки порушення ККУ за ст. 127 Катування ОСОБА_1 ;
11) винести окрему ухвалу стосовно дій працівників КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини», які містять ознаки кримінальних правопорушень за ст.ст. 367, 127, 146 ККУ щодо ОСОБА_2 та за стт. 127 ККУ щодо ОСОБА_1 і надіслати прокурору або органу досудового розслідування;
12) визнати вчинення перешкод працівниками комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» щодо повернення нею свого сина ОСОБА_2 додому 23 листопада 2020 року (в тому числі фізичний опір) такими, що нанесли моральну шкоду ОСОБА_2 та всім дітям, що стали свідками подій.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 04 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов`язано Комунальне некомерційне підприємство Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» повернути малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері дитини ОСОБА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» на користь держави судовий 908 грн судового збору.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині повернення дитини матері.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні частині позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог, а також відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Наполягає на задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним утримання сина в дитячому будинку без її згоди з 20 червня 200 року, оскільки відповідачем порушено гарантоване законом право дитина на проживання в сім`ї, позбавлено батьківського піклування, допущено протиправне втручання в особисте і сімейне життя. 
Зазначає, що положеннями ст. 164 та ст. 170 Сімейного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав і порядок розлучення дітей із сім`єю, а саме: рішення суду про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав; рішення суду про позбавлення батьківських прав; рішення служби у справах дітей або прокурора про екстрене вилучення дитини в зв`язку з загрозою життю, після якого у 7-денний термін відбулася подача позову в суд на відібрання дитини або позбавлення батьківських прав. Однак, ні Комунальне некомерційне підприємство Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини», ні Служба у справах дітей не надали жодного із таких рішень, що виключає можливість відібрання у неї сина.  
Вважає, протиправною відмову відповідача повернути дитину на вимогу матері, доводить факт службової недбалості працівниками Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини».   
Доводить, що за встановлених обставин незаконного утримання та катування відповідачем малолітньої дитини суд був зобов`язаний винести окрему ухвалу для повідомлення про злочини прокурора чи орган досудового розслідування. 
Вказує, що під час перебування сина в Комунальному некомерційному підприємстві Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» йому не надавалася необхідна медична допомога, чим заподіяна шкода здоров`ю дитини, однак суд відмовився за її клопотанням оглянути дитину для безпосереднього з`ясування наявності чи відсутності патологічних ознак хвороби.    
У частині задоволення позову про зобов`язання Комунальне некомерційне підприємство Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» повернути дитину матері, рішення суду не оскаржується, а тому на підставі ч. 1 ст. 13,  ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника відповідача ОСОБА_3 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є матір`ю малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько дитини записаний зі слів матері (т. 1 а.с. 23, 24, 25-26, 27).
ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2-ї групи, у зв`язку з чим отримує пенсію (т. 1, а.с. 40).
11 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради із заявою про тимчасове поміщення її сина ОСОБА_2 до дитячого будинку у зв`язку зі значним погіршенням стану її здоров`я. Вказала, що за 2-3 місяці сподівається знайти роботу, погасити кредит, зібрати кошти на першу зарплату для няні і надалі забрати дитину додому і винаймати няню на зарплатню, що буде отримувати. Покращення її стану здоров`я неможливе (т. 1 , а.с. 207).
У листі Сумського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 08 жовтня 2019 року за № 1264, зазначено, що на обліку Центру з 25 вересня 2019 року перебуває родина ОСОБА_1 як така, що знаходиться у складних життєвих обставинах. До Центру надійшло повідомлення щодо прохання позивачки про поміщення її дитини до дитячого будинку у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. 25 вересня 2019 року фахівцем із соціальної роботи Центру було здійснено вихід за місцем проживання родини для перевірки зазначеної інформації в повідомленні та складено акт оцінки потреб сім`ї. Родина проживає у власній двокімнатній квартирі, оформлено субсидію. Під час відвідування було встановлено, що житлово-побутові умови пограничні, не пристосовані для проживання малолітньої дитини, помешкання потребує ретельного прибирання. Необхідні для життя меблі та техніка наявні, було помічено продукти харчування, дитячі суміші. Під час бесіди з фахівцем із соціальної роботи ОСОБА_1 повідомила щодо посттравматичного артрозу суглобів, яким страждає з 2004 року. Хвороба є причиною поступової втрати рухливості суглобів кінцівок, є хронічною та незворотною, схильною до поступового погіршення рухливості опорно-рухового апарату. На даний період часу декларація з лікарем щодо надання медичних послуг у родини не заключена. Жінка має стабільний та урівноважений емоційний стан, загрозу життю та здоров`ю інших не представляє, проте, не цілком об`єктивно та адекватно оцінює власні можливості. Також стало відомо, що ОСОБА_1 не має спеціальності, не працювала, з 2000 року періодично перебувала на обліку центру зайнятості. Враховуючи фізичний та моральний стан ОСОБА_1 , а також беручи де уваги її власні слова, частково здатна до незалежної життєдіяльності та догляду за власною дитиною. Внаслідок хвороби рухлива здатність нижніх та верхніх кінцівок жінки обмежена, викликає гострі больові відчуття. ОСОБА_1 самостійно повністю забезпечити власну гігієну, підтримання охайного зовнішнього вигляду, догляду за житловим приміщенням, виконання посильної роботи, періодичного придбання продуктів не здатна. Не має шкідливих звичок. За висновками Центру сім`я ОСОБА_1 опинилась у складних життєвих обставинах (т. 1, а.с. 208-209, 210-211).
Засіданням комісії з питань захисту прав дитини Сумської міської ради, оформленої витягом з протоколу від 04 жовтня 2019 року № 13, погоджено влаштування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасове перебування до Сумського обласного спеціалізованого будинку дитини за заявою матері ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 215).
У заяві на адресу будинку дитини від 08 жовтня 2019 року ОСОБА_1 просила прийняти на виховання її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном на 6 місяців у зв`язку з поганим станом її здоров`я (обстеженням в стаціонарі). Зобов`язалась провідувати дитину, цікавитися її станом здоров`я та повернути на виховання в сім`ю в установлений термін (т. 1, а.с. 216).
На підставі акта про факт передачі дитини від 08 жовтня 2019 року позивачка у присутності завідувача сектору Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради ОСОБА_5 передала дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністрації закладу КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» (т. 1, а.с. 218).
12 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради із заявою про повернення її сина ОСОБА_2 з дитячого будинку у зв`язку з тим, що проблемні питання, які перешкоджали повноцінному піклуванню про дитину вирішені і завдяки розвантаженню вона відчуває покращення здоров`я, друзі погасили борг, їй запропонували роботу (т. 1, а.с. 221).
При цьому, як зазначено у висновку оцінки потреб сім`ї, складеного Сумським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 24 грудня 2019 року, основними ознаками та чинниками, що спричиняють складні життєві обставини, є хронічне невиліковне захворювання опорно-рухового апарату, що призвело до погіршення самопочуття та труднощів виконання батьківських обов`язків. Мати потребує підтримки фахівців, родичів, матеріальної підтримки. Захворювання ОСОБА_1 прогресує з 2004 року, однак, в останні місяці суттєво покращене самопочуття. Сім`я потребує надання соціальних послуг за зверненням матері (т. 1, а.с. 224-225).
На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Сумської міської ради, оформленої витягом з протоколу від 26 грудня 2019 року № 19 вирішено розглянути питання про повернення дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з Сумського спеціалізованого будинку дитини в сім`ю на виховання після надання заявником довідки ЛКК та висновку про стан здоров`я щодо можливості або неможливості виконувати батьківські обов`язки (т. 1, а.с. 223).
20 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» із заявою про продовження перебування її сина ОСОБА_2 у дитячому будинку ще на 3 місяці на повному державному утриманні у зв`язку з тим, що не всі питання, які їй ускладнюють піклуватися про дитину, вирішені (т. 1, а.с. 89).
З аналогічною заявою щодо продовження терміну перебування у дитячому будинку її сина ще на 3 місяці позивачка звернулась і до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради у листі від 26 березня 2020 року. При цьому, вказала, що ситуація з роботою в неї нестабільна і їй доведеться шукати нову, а без допомоги няні впоратися з дитиною їй буде складно (т. 1, а.с. 231).
15 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради із заявою про повернення її сина ОСОБА_2 з дитячого будинку з підстав того, що проблеми, які призвели до звернення за тимчасовою дитячою допомогою щодо піклування за її сином більше не існують (т. 1, а.с. 235).
На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Сумської міської ради, оформленої витягом з протоколу від 28 квітня 2020 року № 5 вирішено повторно повідомити позивачку про необхідність отримання нею висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про можливість виконувати нею свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повідомлено, що у разі ненадання вищевказаного висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради буде звертатись до суду з позовною заявою про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав (т. 1, а.с. 232).
30 жовтня 2020 року позивачка знову звернулася до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради із заявою про повернення її сина ОСОБА_2 з дитячого будинку, в якій вказала, що пройти лікарсько-консультативну комісію неможливо у зв`язку з усною відмовою керівництва КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» СМР (т. 1, а.с. 247).
У відповідь на вказане звернення Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради у листі від 24 листопада 2020 року № 27.1-20/П-509 запропонувало позивачці співпрацю в організації безперешкодного проходження медичного обстеження у лікарів для видачі висновку ЛКК для вирішення подальшої долі дитини та повідомлено, що за відсутності даного висновку управлінням буде подана позовна заява про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав у зв`язку з ухиленням від своїх обов`язків з виховання дитини (т. 1, а.с. 246).

Вказані факти правильно встановлено судом першої інстанції на підставі належним чином зібраних, досліджених та оцінених доказів, на які суд послався у рішенні.
Задовольняючи позовні вимоги в частині повернення матері дитини, поміщеної до будинку дитини, суд першої інстанції виходив з того, що малолітній ОСОБА_2 на підставі заяви матері ОСОБА_1 від 08 жовтня 2019 року прийнятий до Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» строком на 6 місяців, термін перебування дитини у закладі закінчився 08 квітня 2020 року і рішення про подовження цього терміну уповноваженим органом не приймалося, а тому, за відсутності підстав для перебування дитини у будинку дитини, протиправною є відмова відповідача повернути дитину матері за її заявою.   
Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 , про задоволення яких ставиться питання в апеляційній скарзі, суд першої інстанції дійшов висновку про їх необґрунтованість та недоведеність обставин, на які посилається позивач, як на підстави своїх вимог.   
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За приписами ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Згідно зі ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Частиною 2 ст. 163 СК України визначено, що батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність неправомірності дій працівників Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» при перебуванні сина позивача у будинку дитини, шляхом обмеження її прав на побачення з дитиною.
Так, наказом КНП СОР СОС Будинок дитини «Про оптимізацію заходів щодо недопущення занесення і поширення у Будинку дитини випадків COVID-19» від 16 березня 2020 року № 70-ОД для недопущення занесення COVID-19 у заклад установлено в закладі з 16 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року карантин. Заборонено відвідування вихованців закладу батьками, родичами, усиновлювачами, потенційними батьками-вихователями дитячих будинків сімейного типу, прийомними батьками-опікунами, патронатними вихователями, представниками служб у справах дітей та соціальних служб, волонтерами, доброчинниками та іншими відвідувачами (т. 1, а.с. 167-168). 
Установлений у закладі карантин неодноразово продовжувався на підставі наказів КНП СОР СОС Будинок дитини від 30 березня 2020 року № 81-ОД, від 28 квітня 2020 року № 98-ОД, від 22 травня 2020 року № 110-ОД та від 31 липня 2020 року (т. 1, а.с. 169-172).
Також, Сумським відділом поліції Національної поліції в Сумській області за звернення ОСОБА_1 проводилася перевірка щодо заборони їй відвідувати сина, за наслідками проведення якої не було встановлено у події ознак кримінального чи адміністративного правопорушення (матеріали ЖЄО № 19331 від 20 березня 2020 року).
Крім того встановлено, що сама позивач допускала порушення встановленого у будинку дитини режиму та протиепідеміологічних заходів, встановлених на період карантину, про що була складена доповідна та здійснювався виклик поліції (т. 1, а.с. 99).
Суд першої інстанції пославшись на положення ст. ст. 11, 262 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог позивача про постановлення окремої ухвали суду стосовно наявності у діях працівників відповідача ознак кримінальних правопорушень за ознаками ст. ст. 367, 127, 146 КК України.
Колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги доводи апеляційної  скарги про ненадання сину позивача медичної допомоги під час тимчасового перебування в Комунальному некомерційному підприємстві Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини», оскільки всупереч вимогам ст. 81 ЦПУ України позивачем не було надано доказів ненадання чи неналежного надання медичної допомоги дитині, а через її заборону в судовому засіданні, у тому числі, у закритому судовому засіданні досліджувати медичну документацію про стан здоров`я її сина, та заборони свідку ОСОБА_6 (медичний директор Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини») давати пояснення стосовно стану здоров`я її сина, посилаючись на лікарську таємницю та заборону розголошувати інформацію щодо стану здоров`я її дитини, суд був обмежений у можливості дослідження, як доказів, медичної документації дитини. 
За таких обставин, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_1 , місцевий суд дійшов правильного висновку про ненадання позивачем доказів у порядку ст. 81 ЦПК України на підтвердження протиправності дій працівників відповідача відносно позивача та її сина під час його перебування у будинку дитини, про недоведеність факту ненадання дитині належної медичної допомоги та відсутність підстав для винесення окремої ухвали стосовно дій працівників Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини», які містять ознаки кримінальних правопорушень. 
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.  

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних з явкою до суду та компенсації за відрив від звичайних занять, витрат на вчинення інших процесуальних дій, пов`язаних з підготовкою та подачею доказів до суду, суд першої інстанції виходив з того, що переважна більшість письмових доказів були подані позивачем в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, копії усіх документів, які стосуються розгляду даної справи надавалися позивачу відповідачем та третьою особою за її письмовими зверненнями, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування їй судових витрат, пов`язаних з підготовкою та подачею доказів до суду. 
Також позивачем не надано доказів відриву від звичайних занять та доказів того, що внаслідок відриву від звичайних занять вона втратила заробіток, дані про її працевлаштування відсутні.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується з наступних мотивів.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 138 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за відрив від звичайних занять обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати.
При цьому відшкодуванню стороні, на користь якої ухвалено рішення, підлягають лише витрати, які є документально підтвердженими та безпосередньо пов`язаними із реалізацією особою права на захист шляхом звернення до суду. Водночас сторона, яка заявляє до відшкодування ці витрати, зобов`язана довести належними та допустимими доказами обґрунтованість цих витрат, зокрема їх розмір.
За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2-ї групи, від сплати судового збору звільнена відповідно до п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Доказів того, від яких саме занять мало місце відрив, суду не надано, тому колегія суддів погоджується з висновком суду про недоведеність позивачем таких вимог.
Оскільки ОСОБА_1 не понесла витрат, пов`язаних з розглядом справи, а також не надала суду доказів про відрив від звичайних занять, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в частині відмови у компенсації заявлених позивачем судових витрат.
Заявляючи клопотання про відшкодування судових витрат, пов`язаних з апеляційним розглядом справи, ОСОБА_1 не надала суду жодних підтверджуючих документів про понесення нею будь-яких витрат, пов`язаних з переглядом цієї справи апеляційним судом, та доказів відриву від звичайних занять. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів, та ухвалив рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в цій частині - без змін.
Керуючись ст. ст. 367 - 369,  п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390  ЦПК України, апеляційний суд   

                                                п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 серпня 2021 року в оскаржуваній частині - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.  
      
Головуючий -                                                                                       О.Ю. Кононенко 

Судді:                                                                                                   О.І. Собина  

                                                                                                               С.С. Ткачук