ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7444/21 Справа № 202/1200/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого - Пищиди М.М.
        суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини,-
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини.
       Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2004 року по 2012 рік він з відповідачем перебував у фактичних шлюбних відносинах. 
        ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . 
       28.01.2019 року за заявою відповідача Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська був виданий судовий наказ про стягнення з нього, позивача, на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання їх сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 11.01.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. 
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2020 року змінено розмір аліментів, стягнутих з нього, позивача, вищезазначеним судовим наказом, та стягнуто з нього аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. 
       Позивач вказав, що з 19.02.2020 року їх з відповідачем син ОСОБА_3 постійно проживає разом з ним та повністю перебуває на його утриманні. 
       Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає.
       Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд припинити стягнення з нього на користь відповідача аліментів на утримання їх сина ОСОБА_3 , котрі стягуються з нього на підставі судового наказу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2019 року по справі № 202/223/19 та рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2020 року по справі №202/8591/19 та стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання їх сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
       Припинено стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрі стягуються на підставі судового наказу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2019 року по справі № 202/223/19 та рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2020 року по справі №202/8591/19.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 23.02.2021 року до досягнення дитиною повноліття.
       Вирішено питання щодо судового збору. 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2004 року по 2012 рік.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 (а.с. 9).
       28.01.2019 року за заявою відповідача Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська був виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання їх сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 11.01.2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12).
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2020 року змінено розмір аліментів, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вищезазначеним судовим наказом, та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с. 13-14).
       Відповідно до наданої позивачем копії акту обстеження умов проживання від 08.07.2020 року, складеного начальником Служби у справах дітей Слобожанської селищної ради, ОСОБА_3 з середини лютого 2020 року проживає разом з батьком ОСОБА_2 , його дружиною та донькою за адресою: АДРЕСА_1 ; житлові умови добрі, створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Також у вказаному акті зазначено про те, що дитина на час обстеження перебувала вдома і повідомила про те, що не бажає жити з матір`ю ОСОБА_1 через погане ставлення та побиття (а.с. 10-11).
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості. 
       Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції. 
       За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
       Відповідно до ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
       Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
       Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
       Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
       Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.
       Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
       Згідно із частиною 4 статті 150 СК України батьки зобов`язані поважати дитину.
       Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
       Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).
       Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
       Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
       Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
       Частинами 1, 2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
       Відповідно до положень ч.2 ст.18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способом захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є припинення правовідношення, до якого належить також припинення права на аліменти.
       Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
       Згідно зі ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Проте, звертаючись до суду з позовом, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. 
       Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що спільна дитина сторін з лютого 2020 року проживає разом з позивачем та повністю перебуває на його утриманні, оскільки наданий акт обстеження умов проживання не є належним доказом у справі та суперечить дійсним обставинам справи.
       Так, матеріали справи містять довідку № 013999 відповідно до якої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Дата реєстрації - 26.12.2018 року.
       Доказів , які б спростовували вказані обставини позивачем не надано. 
       Таким чином, оскільки дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю, належних доказів для припинення аліментів позивачем суду не надано, колегія суддів вважає такі вимоги позивача не обґрунтованими.
       За наведених обставин правові підстави для задоволення позовних про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини із зазначених ним у позовній заяві підстав відсутні. У зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
       Щодо судових витрат.
       У апеляційній скарзі апелянт заявила про стягнення з позивача понесені нею витрати на правову допомогу в розмірі 2 500 грн та судового збору за подання апеляційної скарги.
       Ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, поряд з іншими належать витрати на професійну правничу допомогу.
       У відповідності до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
       Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Докази, що підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, суд залишає таку заяву без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК).
       Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується відповідними документами, а саме належним чином завіреними копіями договору від 22 червня 2021 року про надання правничої допомоги, акту приймання-передачі виконаних правових послуг від 29 червня 2021 року, квитанції до прибуткового касового ордера № 12/2 від 22 червня 2021 року, відповідно до яких ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, понесла судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 500 грн.
       Враховуючи зазначене, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, вказані витрати підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
       На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 2 724 грн.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2021 року - скасувати.
       В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини - відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 724 грн - судовий збір за подання апеляційної скарги; 2 500 грн - витрати на правничу допомогу.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
       Судді: