КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                             ПОСТАНОВА
                          І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
26 жовтня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 760/18090/20
 
провадження № 22-ц/824/14506/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.
при секретарі - Пугач Д.С.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Державне підприємство «Інформаційні судові системи»
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача Державного підприємства «Інформаційні судові системи» - в особі виконуючого обов`язки генерального директора державного підприємства «Інформаційні судові системи» Козлова Миколи Володимировича
 
на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року у складі судді Ішуніної Л.М.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги, -
 
                                 В С Т А Н О В И В:
 
В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги.
У мотивування вимог посилався на те, що 01 листопада 2019 року він був прийнятий на посаду начальника відділу сервіс - деск та моніторингу департаменту координації регіональних підрозділів та підтримки робочих місць державного підприємства «Інформаційні судові системи» на підставі Наказу № 324-к від 31 жовтня 2019 року. Наказом відповідача від 15 травня 2020 року № 81-к позивач був звільнений з займаної посади 18 травня 2020 року за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю. Зазначеним наказом також передбачено виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі статті 44 КЗпП України.
Вказує, що у день звільнення фактично відповідач не здійснив виплату вихідної допомоги, натомість, виплатив її 03 серпня 2020 року, із затримкою розрахунку на 52 робочі дні, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача, а тому просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 19 травня 2020 року по 03 серпня 2020 року, що складає 72 911,28 грн.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року позов задоволено.
Постановлено стягнути з Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 19 травня 2020 року по 03 серпня 2020 року в сумі 72 911,28 грн та 878,80 грн судового збору.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 12 серпня 2021 року в.о. генерального директора державного підприємства «Інформаційні судові системи» Козлов М.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм процесуального права.
Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не надав оцінки тим обставинам, що вихідна допомога позивачеві була нарахована 18 травня 2020 року, тобто у день звільнення позивача, розмір її становив 86 400,09 грн, до виплати (після відрахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору ) 69 552,08 грн.
Вказана сума не оспорювалася позивачем, тому відповідно до відомостей нарахування коштів №3085 та платіжних доручень №238336 від 03 серпня 2020 року та №5163 від 03 серпня 2020 року, вихідна допомога у сумі 69 552,08 грн направлена на картковий рахунок позивача в АТ «Райффайзен Банк Аваль».
Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А.,обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що виплата вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку була здійснена ДП «Інформаційні судові системи» позивачу ОСОБА_1 лише 03 серпня 2020 року, тобто із затримкою розрахунку виплати вихідної допомоги на 52 робочі дні, а тому позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги є обґрунтованими. 
 Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте,  вказаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне. 
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що позивача було прийнято на посаду начальника відділу сервіс - деск та моніторингу департаменту координації регіональних підрозділів та підтримки робочих місць державного підприємства «Інформаційні судові системи», що підтверджується записом у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , та відповідним Наказом про прийняття на роботу від 31 жовтня 2019 року № 324-к (а.с. 23-24, 54).
Наказом в.о. генерального директора ДП «Інформаційні судові системи» Калуги В.А. від 25 травня 2020 року за № 91-К «Про припинення трудового договору» позивача                         18 травня 2020 року звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю.
Крім того, вказаним наказом визначено виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, стаття 44 КЗпП України.
Статтею 36 КЗпП України закріплено підстави для припинення трудового договору. Серед іншого пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).
Відповідно до положень частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
При припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку (стаття 44 КЗпП України).
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. 
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відшкодування,передбачене статтею 117 КЗпП України,спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.  
Позивач, звертаючись до суду  вважав, що має право на компенсацію через невчасну виплату  йому  вихідної допомоги.
 З цим погодився і  суд першої   інстанції .
Однак, колегія суддів  вважає такі висновки суду помилковими.
Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством (стаття 34 Закону України «Про оплату праці»).
Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Такими доходами є ті грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (частина друга статті 2 цього Закону).
Згідно з пунктом 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.
       Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України «Про оплату праці»).
   У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).
     Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у редакції, чинній на час звільнення позивача, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
   Означена структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (далі - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.
         Відповідно до пункту 1.3 Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору та суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не належать до фонду оплати праці (пункти 3.8 і 3.9 Інструкції).
  Отже, вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (пункт 34); від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60)).
  Окрім того, вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер. А тому до таких виплат згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону незастосовні.
Така позиція узгоджується з висновками , викладеними у Постанові Великої Палати Верховного Суду  у справі   № 711/4010/13-ц від 18 березня 2020 року.
 З огляду на наведене судом першої інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права та  суд дійшов помилкового  висновку про задоволення вимог позивача про стягнення компенсації за невчасно виплачену вихідну допомогу.  
Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
З огляду на зазначене, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції на вказані обставини не звернув уваги, належним чином не дослідив подані сторонами докази, а також дав невірну оцінку фактам, які є обов`язковими для суду, у зв`язку з цим дійшов помилкового висновку про  задоволення  позову.
Отже, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.
Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення з ухваленням нового про  відмову в задоволенні позову.
 
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
                                  П О С Т А Н О В И В: 
Апеляційну скаргу представника відповідача Державного підприємства «Інформаційні судові системи» - в особі виконуючого обов`язки генерального директора державного підприємства «Інформаційні судові системи» Козлова Миколи Володимировича -  задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року -  скасувати.
 В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття  та оскарженню до Верховного Суду не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України
 
         Повне судове рішення складено «26» жовтня 2021 року.

 
Головуючий                                                                                  В.А. Кравець

Судді                                                                                               О.В. Желепа

                                                                                                           О.Ф. Мазурик