КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/11944/2021                                         
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            07 жовтня 2021 року                                                                               м. Київ
                                                                                                                   Справа № 752/8892/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В.,  
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Колдіної О.О.,
у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4 , до Комунального підприємства «Спецжитлофонд», Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання, 
 
встановив:
 
У травні 2019 року позивачі  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах своїх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , звернулись до суду з позовом до Комунального підприємства «Спецжитлофонд», Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання.
В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що вони разом зі своїми дітьми з 1993 року проживають за адресою АДРЕСА_1 , кімнати АДРЕСА_2 та №9 відповідно. Факт постійного проживання підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг. Також рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.12.2014 року по справі №752/16685/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08.06.2016 року, КП «Спецжитлофонд» було відмовлено у виселенні позивачів та їх дітей, що також є підтвердженням права позивачів на користування кімнатами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Вважають, що оскільки законом  визначено обов`язок зареєструвати своє місце проживання, а позивачі проживають за вищевказаною адресою, то вони повинні бути там зареєстровані.
Посилаючись на вищевикладене, а також на положення Законів України «Про охорону дитинства», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивачі звернулись до керівництва КП «Спецжитлофонд» із заявою про надання дозволу на реєстрацію свого місця проживання та місця проживання їх малолітніх дітей. У відповідь на таку заяву, позивачам було надано повідомлено про відсутність підстав для проведення реєстрації їх місця проживання.
У зв`язку з чим позивачі звернулись до суду з даним позовом, в якому просили:
- визнати за ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування житловим приміщенням, а саме - кімнатою №3 квартири АДРЕСА_4 та право на реєстрацію місця проживання за вищевказаною адресою;
- визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою №9 квартири АДРЕСА_4 та право на реєстрацію місця проживання за вищевказаною адресою.
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду,  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах своїх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , звернулись з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Вказують, що суд першої інстанції не врахував рішення Голосіївського суду м. Києва по справі № 752/16685/13-ц від 03.12.2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва по справі № 752/16685/13-ц від 08 червня 2016 року, та не застосував преюдиціальність. Звертає увагу, що апеляційною інстанцією встановлено факт постійного проживання малолітніх дітей (з моменту народження) - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , які проживають в спірному житловому приміщенні разом зі своїми матерями, а також суд зазначив, що малолітні (на момент прийняття рішення) діти не підлягають виселенню без надання іншого житла. 
Факт проживання позивачів та їх дітей на протязі багатьох років жодним із учасників судового процесу не заперечувався і не спростовувався. Суд першої інстанції не взяв до уваги постанову Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц, в якій вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Звертають увагу на те, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 12.01.2021 року у справі №752/22367/20, відповідно до якої заяву КП «Спецжитлофонд» задоволено та поновлено виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів №2- 4467, виданих 19 березня 2008 року на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 9 грудня 2005 року стосуються виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , а не дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права яких повинен був розглянути в цій справі суд першої інстанції, з урахуванням відмови у виселенні без надання іншого житла. 
Будь-яке рішення, яке б дозволило відповідачу КП «Спецжитлофонд»  виселити дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення не приймалося. КП «Спецжитлофонд» іншого житла неповнолітнім дітям не надав, відповідно вони мають право користування спірним житлом, а також мають право на реєстрацію за місцем фактичного (постійного) проживання.
Вказують, що суд першої інстанції посилаючись на те, що виконавче провадження з примусового виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09.12.2005 року про виселення відповідачів із спірного житлового приміщення було закрито в зв`язку з добровільним виконанням останніми рішення суду, не взяв до уваги те, що в спірному житловому приміщенні залишились проживати малолітні діти відповідачів, які не підлягали виселенню, так як були народжені після набрання рішенням суду законної сили. За таких обставин не можна вважати добровільним виселенням залишення позивачами спірного помешкання, враховуючи факт проживання у ньому їх малолітніх дітей. Таким чином, виселення відповідачів, як завершальної стадії виконавчого провадження, не відбулося. Враховуючи, що діти не можуть проживати самостійно без батьків, відповідно з ними проживають їх матері – позивачі, які забезпечують дітей усім необхідним, а тому мають право на користування житловим приміщенням та реєстрацію за місцем проживання. 
 
            У відзиві на апеляційну скаргу представник Комунального підприємства «Спецжитлофонд» Несін Л.П.  просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що позивачі разом зі своїми родинами безпідставно проживають у кімнатах АДРЕСА_2 та        АДРЕСА_5 та згідно з рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.12.2005, яке набрало законної сили, підлягають виселенню з даного приміщення. Після виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09.12.2005 року та проведення виселення, всупереч вимогам житлового законодавства України, родина ОСОБА_8 самовільно зайняла спірне житлове приміщення. Стверджує, що позивачі безпідставно проживають у кімнаті № 3,9 квартири АДРЕСА_6 , оскільки ордер або будь-який  інший правовстановлюючий  документ про зайняття житлового приміщення у позивачів відсутній. 
 
В судовому засіданні позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. 
Представник Комунального підприємства «Спецжитлофонд» - Левків С.М. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, посилаючись на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09.12.2005 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16.06.2006 року та ухвалою Апеляційного суду Донецької області як суду касаційної інстанції від 14.01.2008 року, яким позов КП «Спецжитлофонд» задоволено та вирішено виселити в тому числі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - тобто позивачів, - без надання іншої житлової площі зі спірних приміщень, в зв`язку з відсутністю правових підстав для їх проживання, дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання права за позивачами користування спірними житловими приміщеннями та права на реєстрацію місця проживання у цих приміщеннях. Сам факт проживання в житловому приміщенні та сплата за користування комунальними послугами не посвідчує у встановленому законом порядку право користування жилим приміщенням.
Що стосується визнання права користування спірними приміщеннями та права на реєстрацію у спірних приміщеннях неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , то суд першої інстанції зазначив, що оскільки батьки цих неповнолітніх дітей в судовому порядку були виселені зі спірних приміщень без надання іншої житлової площі в зв`язку з відсутністю правових підстав для проживання, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання права за зазначеними неповнолітніми на користування спірними житловими приміщеннями та на реєстрацію місця проживання у спірних житлових приміщеннях.
Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду  першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно. 
 
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Київської міської ради народних депутатів від 01.03.2001 року №217/1194 було створено Комунальне підприємство «Спецжитлофонд». 
Відповідно до Розпоряджень Київської міської державної адміністрації від 19.04.2001 року №777 та від 12.11.2001 року №2419 будинок за адресою: АДРЕСА_7 закріплено на праві повного господарського відання за КП «Спецжитлофонд».
01.07.1993 року між КП «Київжитлоспецексплуатація», правонаступником якого є КП «Спецжитлофонд»,  та Військовою частиною НОМЕР_1 був укладений Договір оренди житлових приміщень теперішніх кімнат АДРЕСА_8  загальним строком дії до 01.05.2000 року. 
Згідно з актом приймання-передачі зазначені кімнати надавались для тимчасового проживання родині ОСОБА_6 .
ОСОБА_12 ( ОСОБА_6 , його дружина ОСОБА_10 та дві дочки ОСОБА_11 і ОСОБА_13 ) на підставі договору оренди, укладеного в 1993 році з військовою частиною НОМЕР_1 , вселилися до кімнат № № 121, 127 в будинку АДРЕСА_7 . Строк дії такого договору закінчився 01 травня 2000 року без подальшого продовження. 
Після закінчення терміну дії вищезазначеного договору орендарі відмовились звільнити займані кімнати. 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09.12.2005 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16.06.2006 року та ухвалою Апеляційного суду Донецької області, як касаційною інстанцією, від 14.01.2008 року, позов КП «Спецжитлофонд» задоволено та вирішено виселити ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 з зазначених кімнат без надання іншої житлової площі. 
20.03.2008 року виконавчі листи про виселення вищезазначених осіб були передані на виконання до відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві.
28.04.2011 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження про виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 з зазначених кімнат без надання іншої житлової площі у зв`язку з фактичним виконанням.
Однак, згідно з актом комісії КП «Спецжитлофонд» від 11 вересня 2013 року в кімнатах № № 3, 9 квартири АДРЕСА_4 проживають ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_22 , 2008 року народження
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03.12.2014 року у справі №752/16685/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08.06.2016 року відмовлено у задоволенні позову КП «Спецжитлофонд» до ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , що представляли свої інтереси та інтереси неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , що представляла свої інтереси та інтереси неповнолітньої ОСОБА_21 , ОСОБА_19 , що представляла свої інтереси та інтереси неповнолітнього ОСОБА_23 , ОСОБА_6 про виселення без надання іншого житлового приміщення. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2005 року відповідачі по даній справі ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 вже були виселені рішенням суду, а тому позовні вимоги в частині їх виселення у даній справі не підлягають задоволенню, оскільки по відношенню до таких осіб законом передбачено інший порядок виселення (ч. 11 ст.78 Закону України «Про виконавче провадження» поновлення виконавчого провадження).  Крім того, в спірному житловому приміщенні залишились проживати малолітні діти відповідачів, які не підлягають виселенню, так як були народжені після набрання рішенням суду законної сили ( ОСОБА_21 та ОСОБА_22 ), а малолітній ОСОБА_2 народився до набрання чинності рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2005 року (19 травня 2006 року) щодо виселення його матері ОСОБА_17 .
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 березня 2021 року,  поновлено виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів №2-4467, виданих 19 березня 2008 року на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 9 грудня 2005 року у цивільній справі за позовом КП «Спецжитлофонд» до ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про виселення без надання іншої житлової площі. 
 
Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч.ч. 4, 5 ст.  9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Частиною 1 статті 58 ЖК УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Відповідно до статті 99 ЖК Української РСР піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.
У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до ст. 129 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.
У частині третій статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1. ст.  81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
З матеріалів справи вбачається, що позивачами не надано доказів свого законного проживання у спірних приміщеннях, зокрема ордеру на право проживання у кім. АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , діючих договорів оренди, тощо.   
Спірні кімнати надавались для тимчасового проживання сім`ї    ОСОБА_6 , членами сім`ї якої є в тому числі позивачі, на підставі договору оренди, строком дії до 01.05.2000 року.
З рішення Голосіївського районного суду від 09 грудня 2005 року про виселення  ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 з кімнат  АДРЕСА_9  без надання іншої житлової площі,  вбачається, що відповідачі на спірній житловій площі не зареєстровані і ордера на проживання не мають, від добровільного звільнення спірного приміщення відмовляються, на попередження коменданта будинку про необхідність виселення не реагують. Як тимчасові мешканці відповідачі права самостійного користування спірним житловим приміщенням не набули. 
Відповідно до ч.4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2014 року у вищевказаній справі № 752/16685/13-ц, було відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_7 до Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд», треті особи: військова частина НОМЕР_1 , Голосіївська районна в м.Києві державна адміністрація, Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням,  шляхом визнання їх права на проживання у ньому та укладення письмового договору найму кімнат №3,9 квартири АДРЕСА_4 . 
Зазначеним рішенням суду першої інстанції, що  набуло законної сили в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 , вказано, що не підлягають задоволенню і зустрічні позовні вимоги відповідачів щодо усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, так як рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 09.12.2005 року встановлено, що після закінчення строку оренди житлового приміщення вони не набули права самостійного користування ним, і як тимчасові мешканці підлягають виселенню.   Та обставина, що відповідачі несуть витрати по утриманню житла на підставі відкритого на їх ім`я особового рахунку, лише підтверджує той факт, що рішення суду про їх виселення виконано не було, в зв`язку з чим відповідачі продовжують користуватися спірним житловим приміщенням та вносять за це плату.
 
Отже, встановивши відсутність доказів  законних підстав для проживання позивачів у спірних приміщенняхта враховуючи рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09.12.2005 року, на підставі якого позивачів виселено зі спірного житлового приміщення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для проживання позивачів та їх дітей у спірному житловому приміщенні.
Оскільки позивачі не довели факту  набуття ними відповідно до норм ЖК України права користування спірним житлом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання за позивачами права користування спірними житловими приміщеннями та права на реєстрацію місця проживання у цих приміщеннях. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03.12.2014 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08.06.2016 року, яким відмовлено у задоволенні позову КП «Спецжитлофонд» про виселення позивачів та їх неповнолітніх дітей, колегія суддів відхиляє, оскільки  підставою для відмови у задоволенні вказаного позову була не законність їх проживання у спірних кімнатах, а ті обставини, що відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2005 року ОСОБА_17 , ОСОБА_19 вже були виселені рішенням суду,  однак виселення відповідачів, як завершальної стадії виконавчого провадження, не відбулося, а тому по відношенню до таких осіб законом передбачено інший порядок виселення (ч. 11 ст.78 Закону України «Про виконавче провадження» поновлення виконавчого провадження).
Судом встановлено, що позивачі та їх неповнолітні діти за адресою:  кім.  № 121, 127 ( АДРЕСА_8 ніколи зареєстровані  не були та будь-які докази їх законного проживання у спірному житлі, наявності діючого договору оренди, піднайму -  відсутні. 
Як вбачається з наданих позивачами копій їх паспортів громадян України, місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою АДРЕСА_10 , а місце проживання ОСОБА_3   з 05.08.2008 року – АДРЕСА_11 ( а.с. 13-18).
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12 січня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 березня 2021 року, було задоволено заяву Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» про поновлення виконавчого провадження у справі за позовом Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_16 , третя особа – військова частина НОМЕР_1 , про виселення без надання іншого жилого приміщення.
Задовольняючи вказану заяву, суд виходив з того, що після виконання рішення суду про виселення  в спірні кімнати самостійно вселилися відповідачі , в тому числі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,  з яких вони були примусово виселені на підставі рішення суду, тому повторне їх виселення має бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову, оскільки правові підстави для користування спірними жилими приміщеннями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – відсутні,  право користування спірним житловим приміщенням у них не виникло і протилежного ними не доведено. Тому доводи апеляційної скарги про те, що тривале проживання у спірному житловому приміщенні є  підставою для реєстрації місця проживання, є необґрунтованими.
 
Частинами 1, 3, 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Отже, місцем проживання дітей є місце проживання їхніх батьків, а тому право користування житлом неповнолітніх дітей позивачів  є похідним від  прав позивачів на це житло. 
Однак позивачів виселено в судовому порядку зі спірних жилих приміщень, і тривале невиконання судового рішення про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , повторне самовільне вселення в спірні приміщення не створює правових підстав для набуття ними права користування цими приміщеннями. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачами та їх дітьми права користування жилими приміщеннями.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість  рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду. Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4 , - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року  – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 12 листопада 2021 року.

    Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 

                        Судді:                                                                      Махлай Л.Д.
                                                                                                         
                                                                                                         Немировська О.В.