Справа № 344/17498/20 
Провадження № 22-ц/4808/1348/21 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Девляшевський В.А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого (судді-доповідача)                Девляшевського В.А.
суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О.,
секретаря:                                        Максимів Ю.В.
з участю                представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Матвійчука М.З., представника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 – ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», підписаною представником - адвокатом Матвійчуком Михайлом Зеноновичем, та апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Польської М.В., ухвалене 06 липня 2021 року в м. Івано-Франківську,  у справі за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненими, 
встановив :
У грудні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до АТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного та договору іпотеки припиненими.
Позов обгрунтовували тим, що 09 січня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») укладено кредитний договір № 11106533000, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у формі кредитної лінії в іноземній валюті з встановленим лімітом в розмірі 55 000,00 доларів США під 12,3% річних з кінцевою датою повернення до 08 січня 2014 року. На забезпечення виконання кредитного зобов`язання в цей же день банком з ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір номер Д-8, відповідно до якого в іпотеку передано належна їй на праві власності крамниця продтоварів з кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в АДРЕСА_1 . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 листопада 2015 року з ОСОБА_1 на користь кредитора стягнуто заборгованість в розмірі 404 869,65 грн, з яких 211 978,93 грн заборгованості по тілу кредиту та 192 890,72 грн – по несплачених відсотках. ОСОБА_1 13 жовтня 2020 року отримано повідомлення від АТ «Альфа-Банк», до якого перейшло право вимоги за кредитним та іпотечним договорами, про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Проте, 26 жовтня 2020 року визначена рішенням суду заборгованість була оплачена повністю на рахунок банку. Відтак зобов`язання за кредитним договором були виконані повністю, чого банк не визнає.
Позивачі вважали, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В зв`язку з виконанням рішення суду про стягнення заборгованості зобов`язання за кредитним договором припинилось. Натомість кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язань відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Посилаючись на частину першу статті 593 ЦК України вважали припиненим також договір застави, яка забеспечувала припинене кредитне зобов`язання.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2021 року позов задоволено частково. Визнано припиненим зобов`язання за кредитним договором від 09 січня 2007 року № 11106533000, укладеним між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступники: ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк», АТ «Альфа-Банк»). Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 840,80 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду з підстав його незаконності та необгрунтованості в частині задоволених позовних вимог, представник АТ «Альфа Банк» - адвокат Матвійчук М.З. подав апеляційну скаргу. На його думку, суд прийшов до передчасного висновку про наявність правових підстав для визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором. Так, рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 листопада 2015 року, яке виконане позивачем, було стягнуто 404 869,65 грн, тоді як в іншій частині позовних вимог було відмовлено по причині пропуску банком строку позовної давності. Відповідно станом на 13 жовтня 2014 року залишилась непогашеною заборгованість у розмірі 658 283,47 грн, з яких 302 887,31 грн – заборгованість по кредиту та 355 396,17 – по відсотках. Тому заборгованість за кредитним договором повністю не погашена, оскільки відсутні відомості щодо сплати частини боргу, позовна давність по якому закінчилась на час пред`явлення позову. Оскільки основне зобов`язання за кредитним договором не виконане, доказів настання обставин, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку» суду не надано, кредитне та іпотечне зобов`язання не є припиненими. Крім того, визнання припиненими кредитного договору та договору іпотеки є неналежним способом захисту порушеного права, адже законом передбачено, що припиненим може бути зобов`язання. Вимога про зняття обтяжень на іпотечне майно не підлягає задоволенню з тих підстав, що відповідно до пункту 15 статті 26 Закону Ураїни «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру, не підлягають скасуванню та/або вилученню. З цих підстав просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
У свою чергу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не погоджучись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, теж подали апеляційну скаргу.
На їх думку, судом не враховано, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання. Відповідно в разі припинення основного зобов`язання забезпечена ним іпотека теж припиняється. Аналогічне положення міститься в пунткі 3.2. договору іпотеки від 09 січня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до якого право іпотеки припиняється у випадку повного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором. Отже, суд, вірно встановивши, що позивачем належним чином виконано взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, безпідставно відмовив в задоволенні вимог про припинення іпотеки.
Правом на подання відзиву учасники справи не скористалися.
       В засіданні апеляційного суду представники апелянтів доводи своїх апеляційних скарг підтримали з наведених у них мотивів.
       Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» - відмовити.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що навіть не своєчасне виконання зобов`язання ОСОБА_1 за рішенням суду по конкретному кредитному договору, в якому визначено чіткі суми таких зобов`язань на час закінчення дії кредитного договору від 09 січня 2007 року, припинило такі зобов`язання шляхом виконання проведеним належним чином за статтею 599 ЦК України, і правовідносини сторін такого кредитного договору трансформовані у інші відносини - по відшкодуванню втрат та отриманні певної компенсації за несвоєчасне повернення коштів за кредитним договором, у разі якщо відповідач таке право бажає використати. Тому, вимога позову в частині визнання зобов`язання за кредитним договором припиненими є такою, що підлягає до задоволення, оскільки стосується виключно зобов`язань по сплаті за самим кредитним договором, при цьому що право на відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові за статтею 625 ЦК України – залишилось, і це право не обмежується судом.
Разом з тим, суд, враховуючи те, що іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: в т.ч. збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору, що не було предметом розгляду у даній цивільній справі, однак заявлено відповідачем щодо такого, прийшов до висновку, що вимоги в цій частині є передчасними та належно не обгрунтованими. Вимога позову зняти обтяження (заборону на нерухоме майно) з об`єкту нерухомого майна – крамниця продтоварів з кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 17078307, є похідною до вимоги №2, а тому в цій частині також до задоволення не підлягає.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Ухвалене судом рішення не повністю відповідає цим вимогам закону з огляду на таке. 
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 09 січня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали договір кредиту № 11106533000, за умовами якого позичальник отримав від банку 55 000,00 доларів США на строк до 08 січня 2014 року під 12,3 % річних (а.с. 55-59).
З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором 09 січня 2007 року банком було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно крамницю продтоварів з кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в АДРЕСА_1 , на які було накладено обтяження – заборона на нерухоме майно (а.с. 63-65, 74).
Пунктами 1.3., 1.4. іпотечного договору передбачено, що іпотекою за цим договором забезпечується вимога іпотекодержателя за договором кредиту № 11106533000 від 09 січня 2007 року. У випадку невиконання боржником положень кредитного договору іпотекодержатель має право отримувати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами в повному обсязі, включаючи основну суму боргу, відсотки за користування кредитом, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, включаючи пеню та інші штрафні санкції, а також видатки по зверненню стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію. Відповідно до пункту 3.2. договору право іпотеки приняється у випадку повного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором.
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість та у 2015 року ПАТ «Дельта Банк» ( правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом про стягнення з нього та поручителя заборгованості.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Фраінквської області від 10 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 404 869,65 грн, з яких 211 978,93 грн заборгованість по тілу кредиту та 192 890,72 грн заборгованість по несплачених відсотках (а.с.5-8).
Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 09 грудня 2019 року АТ «Дельта Банк» відступило АТ «Альфа Банк» шляхом продажу новому кредитору належні банку права вимоги за вказаним кредитним та іпотечним договорами (а.с. 86-93).
21 вересня 2020 року АТ «Альфа-Банк» надіслав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення про звернення на предмет іпотеки за невиконання зобов`язань від 09 січня 2007 року на суму 141 322,91 доларів США (а.с. 9).
ОСОБА_1 виконав вищевказане судове рішення та сплатив заборгованість за договором кредиту № 11106533000, що підтверджується квитанцією від 26 жовтня 2020 року на суму 234 000,00 грн та від 27 жовтня 2020 року в на суму 170 870,00 грн (а.с. 11-12). Отже, рішення суду було виконано повністю, що сторонами не заперечується. У відповіді на звернення ОСОБА_1 АТ «Альфа-Банк» повідомило, що кошти були зараховано. Проте, станом на 01 грудня 2020 року загальна заборгованість за договором становить – сума кредиту 39 757,94 доларів США, відсотки – 88 994,93 долари США, пеня – 557 201,41 грн. При цьому зазначено, що після постановлення рішення суду нарахування за договором не зупинялось (а.с.14).
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц зазначено, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав відповідне зобов`язання продовжує існувати.
У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, що переглядається, судом правильно встановлено, що позичальник належним чином умови кредитного договору не виконував, унаслідок чого утворилась заборгованість. При цьому, нарахування процентів та неустойки після ухвалення рішення про стягнення заборгованості не відповідає вимогам закону.
Відтак, суд дійшов правильного висновку про визнання припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 09 січня 2007 року, оскільки позивач виконав рішення суду про стягнення з нього кредитної заборгованості. Зобов`язання, встановлене за рішенням суду, виконано повністю, суму боргу сплачено, що сторонами не заперечувалось та підтверджується відповідними доказами. 
Проте, колегія суддів не погоджується із висновком суду, що вимоги щодо визнання іпотеки припиненою не підлягають задоволенню, оскільки АТ «Альфа-Банк» може вимагати від боржника певних сум, передбачених статтею 625 ЦК України, та таке право повинно продовжувати забезпечуватися іпотекою, не ґрунтуються на законі, оскільки такі вимоги відповідно до чинного законодавства не обтяжуються іпотекою, повинні вирішуватися в окремому провадженні.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Частиною 5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Отже, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 виконав основне зобов`язання за кредитним договором, безпідставно відмовив у задоволенні вимоги щодо встановлення припиненим похідного зобов`язання.
За таких обставин, у силу частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» у зв`язку з припиненням основного зобов`язання іпотека є припиненою.
Відповідач не надав доказів наявності невиконаних зобов`язань, що випливають за кредитним договором від 09 січня 2007 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, є необґрунтованими, оскільки у цій справі рішення суду боржником виконано.
Посилання суду на наявність у нього права на стягнення з позивача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, не може бути підставою для існування іпотеки, оскільки таке право банк не реалізував, відповідних вимог не заявляв, а матеріали справи не містять судових рішень про стягнення таких коштів.
За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання
Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц.
За змістом правила, викладеного в частині першій статті 593 ЦК України, відбувається припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання, що забезпечено у такий спосіб.
Встановлення факту припинення основного зобов`язання в результаті його належного виконання має своїм наслідком також й припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.
Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.
Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України), Верховний Суд зробив висновок, що у разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.
Отже, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором.
Наведений правовий висновок сформульовано Верховним Судом України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14 та підтримано Верховним Судом в постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц і постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 126/1056/15-ц.
Встановивши факт припинення зобов`язань за кредитним договором від 09 січня 2007 року у зв`язку із його повним та належним виконанням, у зв`язку із виконанням рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором від 09 січня 2007 року, оскільки належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України). Тлумачення пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.
Право визначення предмету позову належить лише позивачу, який обирає правомірний та ефективний спосіб захисту прав та інтересів.
Способи захисту прав та інтересів, за загальним правилом, визначені частиною другою статтею 16 ЦК України. Одним зі способів захисту прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статі 16 ЦК України), що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.
Водночас, під зміною предмету позову необхідно розуміти зміну способу (або способів) захисту права чи законного інтересу.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін.
Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивачі у прохальній частині позовної заяви просили визнати іпотечний договір припиненим. При цьому, в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як фактичні підстави позову визначали те, що зобов`язання за кредитним договором припинилося у зв`язку із його належним виконанням, тому іпотека за договором, яким забезпечувалося виконання кредитного договору як основного зобов`язання, також є припиненою як похідне зобов`язання. Як на правові підстави вимог, позивачі посилались на статті 593, 599 ЦК України, статтю 3 та 17 Закону України «Про іпотеку».
Зі змісту зазначених підстав позову є очевидним те, що позивачі, звертаючись до суду, обґрунтовували свої вимоги припиненням саме іпотеки за іпотечним договором як правовідношення, тобто похідного зобов`язання, а не самого договору іпотеки, як домовленості чи документу, тобто застосованої в іншому сенсі категорії «договір».
Виходячи з такого розуміння категорії «договір», вимога про визнання таким, що припинено, договору іпотеки, а також вимога про визнання такими, що припинилися правові відносини з іпотеки, є тотожними за своєю правовою природою та змістом.
Некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Саме формулювання позовних вимог шляхом визнання договору іпотеки припиненим , а не припиненою іпотеку, не впливає на змісту способу захисту, який відповідає вказаним нормам права.
Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору).
Посвідчивши іпотечний договір, нотаріус наклав заборону відчуження зазначеної в договорі крамниці продтоварів з кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що належить ОСОБА_2 до припинення чи розірвання договору іпотеки.
Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина друга статті 593 ЦК України, частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном.
З огляду на це, а також те що належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки, колегія приходить до висновку про задоволення також позовних вимог в частині знятття обтяження (заборону на нерухоме майно) з об`єкту іпотеки нерухомого майна – крамниця продтоварів з кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в АДРЕСА_1 реєстраційний номер майна 17078307, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження 5860362.
Таким чином, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи й порушення норм матеріального та процесуального права відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  до АТ  «Альфа-Банк» про визнання договору іпотеки припиненим та зняття обтяження з об`єкту нерухомого майна з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог.
Згідно частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк», залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору іпотеки припиненим, зняття обтяження з об`єкту нерухомого майна та розподілу судових витрат скасувати.
Ухвалити у цій частині нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання іпотеки припиненою та зняття обтяження з об`єкту нерухомого майна задовольнити.
Визнати припиненою іпотеку за договором іпотеки від 09 січня 2007 року, укладеним між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», посвідченого приватним нотаріусом Дузінкевич Л.Б. за № Д-8.
Зняти обтяження (заборону на нерухоме майно) з об`єкту нерухомого майна – крамниця продтоварів з кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в АДРЕСА_1 реєстраційний номер майна 17078307, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження 5860362.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1681,00 грн, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції та 2521,50 грн, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.                Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1261,20 грн, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

       Головуючий                                                                В.А. Девляшевський
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 08 жовтня 2021 року