ПОСТАНОВА 
Іменем України

25 листопада 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 386/539/21
провадження № 22-ц/4809/1624/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л., учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу  за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 12 серпня 2021 року у складі судді Гарбуз О. С. і
В С Т А Н О В И В :
В червні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 27.06.2013 у розмірі 26 499,60 грн станом на 12.05.2021, а також судові витрати в розмірі 2 270 грн.
       Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулась до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 27.06.2013 та підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг (далі – Договір).
       Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй на ознайомлення в письмовій формі.
       Відповідно до виявленого бажання ОСОБА_1 було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт.
       Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримала кредитну картку та в подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 8 000 грн.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідач зобов`язалась повернути витрачену частину кредитного ліміт та процентів внесеннямм грошів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу.
ОСОБА_1 в порушення умов кредитного договору та вимог законодавства, не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за Договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач, станом на 12.05.2021 має заборгованість в розмірі 26 499,60 грн, яка складається з:
-8 060 грн – заборгованість за кредитом;
-18 439,5 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом;
-0,00 – заборгованість за комісією;
-0,00 – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх обов`язків і не погашає заборгованість за Договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПриватБанк».
Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 12 серпня 2021 року в задоволені позову відмовлено.
Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 270 грн покладено на позивача.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору між сторонами та отримання кредиту відповідачем, у тому числі - на умовах зазначених позивачем в позовній заяві, а тому дійшов висновку, що доводи позивача про необхідність повернення коштів є безпідставними.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 12 серпня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки.
27.06.2013 відповідачем було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а користуючись кредитним коштами та здійснюючи погашення заборгованості, вона виславила свою згоду з формою договору та його умовами.
Жодних заперечень щодо розміру боргу до банку від відповідача не було, що свідчить про мовчазну згоду із розміром боргу, у тому числі відсотками та неустойкою.
У даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювався відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору.
04.02.2014 відповідач отримала картковий рахунок з встановленим кредитним лімітом у розмірі 5 000 грн, який у подальшому був збільшений до 8 000 грн, що підтверджується довідками про відкриття рахунку та та зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, виписки по рахунку.
Судом першої інстанції не встановлено суми заборгованості за фактично отриманими кредитними коштами та відмовлено у стягненні фактично отриманої усми кредитних коштів, чим порушено формування єдиної правозастосовної практики.
З огляду на викладене, позивач вважає доведеним факт укладання договору з відповідачем. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки ціна позову становить 26 499,60 грн, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2021 становить 227 000 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 27.06.2013 між АТ КБ «ПривтБанк» та відповідачем було укладено анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у позивача.
У заяві зазначено анкетні дані відповідача та намір відповідача скористатися банківськими послугами, при цьому заява не містить жодних відомостей щодо укладення кредитного договору та надання відповідачу коштів.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", "Універсальна Contract", "Універсальна Gold" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua.
На підтвердження факту отримання кредиту ОСОБА_1 , позивачем надано виписки по кредитних картках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 за період з 27.07.2007 до 01.11.2020, довідку про зміну умов кредитування і обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача та довідку про надання відповідачу кредитних карток із зазначеними номерами рахунків.
Позивач, стверджуючи про наявність заборгованості у відповідача за кредитним договором, надав розрахунок заборгованості, яка станом на 12.05.2021 становить 26 499 грн 60 коп, яка складається з 8 060 грн заборгованості за тілом кредиту та 18 439 грн 60 коп заборгованості за простроченими відсотками.
З протоколу огляду доказу від 12.08.2021, слідує що при огляді офіційного веб-сайту позивача "https://privatbank.ua/terms" за визначеним ухвалою суду шляхом: "Архів договорів", перейти за посиланням "більше, обрати сторінку № 8, повний текст за посиланням "Повний договір (актуальний на 01.06.2013р.)", розділ 2.1.1 на сторінках 2501-2519 повного договору, встановлено відсутність посилання "Повний договір (актуальний на 01.06.2013р.)".
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У ч. 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Матеріалами справи підтверджується, що звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.06.2013, яка станом на 12.05.2021 становила 26 499,60 грн, з яких заборгованість за кредитом в розмірі 8 060 грн та заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 18 439,60 грн.
На підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, позивачем було надано до суду першої інстанції письмові докази, зокрема:
1) анкету-заяву ОСОБА_1 від 27.06.2013 про її згоду на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк (а. с. 13);
2) витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому відсутній підпис ОСОБА_1 (а.с.14);
3) копію Умов та правил надання банківських послуг (15-44).
4) розрахунки заборгованості за договором № б/н від 27.06.2020, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 станом на 31.10.2020 та 12.05.2021 (а.с. 6-10);
5) довідку про надані банком ОСОБА_1 кредитні картки (а.с.12);
6) довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 11);
7) виписку за договором № б/н станом на 14.05.2021 на ім`я ОСОБА_1 (а. с. 53-61).
Аналізуючи надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що вказані документи не підтверджують наявність між сторонами кредитних відносин та наявність заборгованості, з огляду на таке.
Так, анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача, її контактну інформацію, відомості про майновий стан та трудову діяльність, а також відмітку, що відповідач виявила бажання оформити на себе пенсійну картку.
Разом з тим, вказана анкета-заява не містить відмітку про виявлене бажання відповідача отримати кредитну картку, даних про розмір наданих кредитних коштів та погодженої суми/ліміт кредиту, про отримання якого сторони дійшли згоди, а також відсутні відомості про те, що відповідач отримав платіжну картку та відомості про строк її дії.
Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з  ОСОБА_1 на користь АТ «ПриватБанк» заборгованості за відсотками за користування кредитом, позивач посилався на анкету-заяву, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг, до яких приєднався відповідач, підписавши анкету-заяву.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Зкрема, в анкеті-заяві від 27.06.2013 умови щодо стягнення відсоків відсутні (а. с. 13).
Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, копії додатків, а саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг, що долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, підписів відповідача не містять, що свідчить про недоведеність факту ознайомлення відповідача саме з цими Тарифами і Умовами та правилами надання банківських послуг. 
Тобто, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та витяг з Умов та правил налання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказаний документ станом на 27.06.2013 містив умови, зокрема й щодо сплати відсотків.
Враховуючи зазначене помилковими є посилання апеляційної скарги на те, що вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору, які передують виконанню договору була надана позичальнику, що убачається з умов кредитного договору.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Враховуючи викладене, позивачем не доведено, що між сторонами було досягнуто згоди при укладенні кредитного договору, щодо стягнення відсотків, що є підставою для відмови в стягненні зазначених коштів.
Також, надані позивачем розрахунки кредитної заборгованості не є доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору на заявлених позивачем умовах, а їх аналіз свідчить про те, що до розміру заборгованості, який вказаний позивачем в позові, безпідставно включено відсотки за користування кредитом, сплату та стягнення яких не було узгоджено між сторонами.
Сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом банку та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалася кредитна картка, на який строк, а також, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору від 27.06.2013, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа №219/1704/17, провадження №61-1211св19.
Суд зауважує, що доказами, які можуть підтверджувати наявність кредитної заборгованості боржника перед Банком та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». 
Згідно з вказаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. 
Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. 
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами.
До такого правового висновку дійшов Верховний Суд при розгляді цивільної справи № 200/5647/18 в постанові від 16 вересня 2020 року.
Разом з тим, надана банком виписка по рахунку не містить інформації про те, що вона стосується саме кредитного договору № б/н від 27.06.2013, укладеного між сторонами, а відображає тільки інформацію про рух коштів в період з 27.07.2007 по 01.11.2020.
Надані позивачем довідка про отримані банківські картки та довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на  ОСОБА_1 , також містять інформацію по рахунку відповідача який відкритий починаючи з 09.01.2007.
Враховуючи викладене, з аналізу наданих позивачем доказів вбачається, що саме з 09.01.2007 відбувались встановлення і зміна кредитних лімітів, проте згідно анкети-заяви, ОСОБА_1 приєдналась до банківського обслуговування 27.06.2013, а доказів того, що відповідач ще 09.01.2007 зветалась до позивача з метою отримання банківських полуг в АТ КБ «ПриватБанк», матеріали справи не містять.
Належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження того, що відкриття карткового рахунку і встановлення кредитних лімітів, здійснені банком на виконання анкети-заяви від 27.06.2013, позивачем суду не надано.
Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що нарахована кредитна заборгованість фактично виникла на підставі вказаної анкети-заяви від 27.06.2013, а тому АТ КБ «ПриватБанк» не доведено свого права на стягнення з відповідача кредитних коштів в зазначеному в позові розмірі за вказаним договором.
Враховуючи викладене, є безпідставними та такими, що не грутуються на матеріалах справи, дододи апеляційної скарги про те, що відповідно до укладеного договору від 27.06.2013, ОСОБА_2 отримала кредитні кошти.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Принцип змагальності під час розгляду справи судом визначає можливості й обов`язки сторін щодо доказування.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 61-28582ск18.
Тому суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не навів ніяких обставин та не надав будь-яких доказів, які б свідчили про те, що договір був укладений без вільного волевиявлення відповідача, а останній міг відмовитися від одержання кредиту частково або в поновму обсязі, повідомивши про це кредитодавця.
Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/564/7/18, з огляду на те, що у справі, що переглядається, надана позивачем виписка не є належним доказом, оскільки з її змісту не можна встановити, що інформація, яка в ній зазначена, стосується кредитного договору, укладеного між сторонами 27.06.2013.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права та по суті дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 12 серпня 2021 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя                 С. І. Мурашко 
Судді         А. М. Головань
О. Л. Карпенко