Головуючий І інстанції: Є.Д. Кравченко

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2021 р. 	Справа № 480/879/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,
          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2021, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 01.04.21 по справі № 480/879/21
          за позовом         ОСОБА_1  
          до    Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Сумській області" ,    Міністерства внутрішніх справ України 
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 ( далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Сумській області» ( далі –  ДУ «ТМО МВС України по Сумській обл.», відповідач - 1),  Міністерства внутрішніх справ України ( далі – МВС України, відповідач – 2), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність уповноваженого структурного підрозділу МВС України ДУ "ТМО МВС України по Сумській обл.", яка полягає у не підготовці та не поданні до органів, які призначають пенсію, необхідних документів для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно з п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» 09.04.1992 № 2262-XII ( далі – Закон №2262), у редакції від 02.04.1994, як такому, що мав на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше;
- зобов`язати ДУ "ТМО МВС України по Сумській обл. невідкладно підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі – ГУ ПФУ  в Сумській обл.) всі документи, що необхідні для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно з п. «а» ст. 12 Закону №2262,  у редакції від 02.04.1994  як такому, що мав на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше, з урахуванням видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством для поліцейських;
- стягнути з ТМО МВС України по Сумській обл. на його користь сплачений судовий збір у розмірі  908,00 грн.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що дії відповідача щодо відмови у оформленні необхідних документів та неподання їх до органів Пенсійного фонду для призначення пенсії за вислугу років є протиправними, оскільки правила щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначається відповідно до ст. 12 Закону №2262 поширюються не тільки на працівників ОВС, які мали необхідний трудовий стаж, що надав їм право на призначення пенсії за вислугу років до введення в дію нового правового регулювання, а й тих , хто почав свою професійну діяльність у структурі МВС у період дії законодавства, яке передбачало право на призначення пенсії за вислугу років зі стажем роботи не менше 20 років. Вказав, що після 07.07.2011 стаж збільшено, що дає право на отримання пенсії за вислугу років збільшено, у порівняні зі ст. 12 Закону №2262,  у редакції від 02.04.1994 з 20 до 22 років, що звужує його права у розумінні Конституції України. Зауважив, що його право на зарахування при обчисленні вислуги років визначається за тими правилами, які були чинними на момент його виникнення. Посилався на рішення Конституційного Суду України від 0902.1999 № 21-рп/99 ( справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативних актів).При цьому, виключно пенсійні органи, уповноважені приймати рішення про призначення або відмову у призначенні пенсії, зокрема і тим категоріям осіб, на яких розповсюджується дія Закону № 2262, тоді як на МВС України покладено лише функції щодо підготовки та подання органів, які призначають пенсію, необхідних для призначення пенсії документів, але МВС України не уповноважено приймати рішення щодо призначення певного виду пенсії. 
18.06.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу залишено без руху, у зв`язку із несплатою судового збору. 
19.06.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження у справі № 480/879/21.
25.10.2021 на адресу суду від МВС України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач – 1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін.
13.10.2021 на адресу суду від ДУ «ТМО МВС України по Сумській обл.» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач – 2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін. 
01.11.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження. відповідно до ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі – КАС України).
          Згідно з положеннями ч.1, 3 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
          Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
          Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорені сторонами.
З 21.08.1993 по 31.12.2014 проходив службу в органах МВС України, що підтверджується довідкою Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області від 21.09.2020 (а.с. 20), трудовою книжкою позивача (а.с. 16-17).
23.12.2014 згідно з копії витягу з наказу ГУ МВС України у Донецькій області позивача звільнено зі служби за пунктом 64 "ж" (за власним бажанням) (а.с. 18).
Станом на 31.12.2014 вислуга років позивача на день звільнення у календарному обчисленні становила 21 рік 4 місяці 10 днів, що підтверджується довідкою Ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області від 06.08.2020 № 451лк (а.с. 19).
21.01.2021 ОСОБА_1 через свого представника звернувся до ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Сумській області»  із заявою, в якій просив прийняти копії документів для розгляду питання призначення йому пенсії, за вислугу років відповідно до  Закону №2262  та прийняття відповідного рішення (а.с. 33).
27.01.2021 листом № 33/39-П-8 ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Сумській області»  позивача повідомлено, що відповідно до вимог ст. 12 Закону № 2262  із наступними змінами (далі Закон) пенсія за вислугу років призначається особам, які мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 01.10.2014 по 30.09.2015 і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше. Згідно наданих документів вислуга років ОСОБА_1 у календарному обчисленні на час звільнення з 31.12.2014 складає 21 рік 04 місяці 10 днів, що не дає права для призначення пенсії відповідно до цього Закону (а.с. 34).
Позивач, вважаючи, що має право на призначення пенсії за вислугу років, звернувся до суду з позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом визначає Закон №2262.
Пунктом «б» ст. 1-2 Закону №2262 передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.
Відповідно до п. «а» ст.12 Закону №2262 пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше.
До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.
Згідно ч. 2 ст. 17 Закону № 2262 до вислуги років поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.
Згідно з ч.4 ст.17 Закону № 2262, при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення.
За наслідком системного аналізу вказаних правових положень колегія суддів зазначає, що для отримання права на призначення пенсії обов`язковою умовою є наявність календарної вислуги років у мінімально визначеному законом розмірі. 
Як вбачається з матеріалів справи станом на день звільнення – 30.12.2014, календарна вислуга років ОСОБА_1 склала 21 рік 4 місяці 10 днів
З огляду на викладене та враховуючи наведені вище правові норми колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не має встановленої п.    «а» ч. 1  ст.12 Закону №2262  календарної вислуги років – 22 роки, для призначення пенсії відповідно до п. "а" ст. 12 Закону №2262, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Щодо доводів апелянта про те, що правила щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначається відповідно до ст. 12 Закону №2262 поширюються також на осіб , хто почав свою професійну діяльність у структурі МВС у період дії законодавства, яке передбачало право на призначення пенсії за вислугу років зі стажем роботи не менше 20 років колегія суддів зазначає, що редакція Закону №2262, яка передбачала можливість призначення пенсії при наявності вислуги 20 років втратила чинність як станом на час звільнення позивача зі служби, так і станом на час розгляду даної справи, про що вірно зазначено судом першої інстанції.
Посилання апелянта на те, що зміни до Закону №2262, які набрали чинності з 01.10.2011, звужують обсяг набутих ним соціальних гарантій колегія суддів визнає необґрунтованим та погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що станом на час внесення таких змін календарна вислуга ОСОБА_1 становила менше 20 років та він не набув права на пенсію за вислугу років згідно Закону №2262 у редакції від 02.04.1994.
При цьому, норми Закону №2262 від 08.07.2011 № 3668, якими внесено зміни до п. "а" ст. 12 Закону №2262, є чинними, неконституційними не визнавались.
Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач -1 не уповноважений приймати рішення щодо призначення певного виду пенсії і на нього покладено лише функції щодо підготовки та подання необхідних документів до органів, які призначають пенсію, тоді як рішення про призначення або відмову у призначенні пенсії уповноважені приймати виключно пенсійні органи колегія суддів визнає безпідставними, оскільки уповноважені структурні підрозділи здійснюють перевірку поданих звільненими зі служби особами заяв про призначення пенсії, здійснюють обчислення вислуги років для призначення пенсії і встановлюють наявність підстав для її призначення. Після цього такий орган законодавчо наділений компетенцією направити подання про призначення пенсії за вислугу років до територіального органу ПФУ або відмовити у такому поданні. 
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28.11.2018 у справі № 537/1980/16-а, яка також вірно була прийнята до уваги судом першої інстанції, з урахуванням положень ч. 5 ст. 242 КАС України. 
Посилання апелянта на  рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 21-рп/99 (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативних актів колегія суддів визнає необґрунтованими та зазначає, що відповідно до вказаного рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 21-рп/99 до події, факту, застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, тоді як спірні правовідносини виникли у 2014 році, а відтак і підстави для застосування Закону № 2262 у редакці від 02.04.1994 відсутні. 
Щодо інших доводів апелянта колегія суддів зазначає.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. 
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року по справі №480/879/21  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Суддя-доповідач 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк