ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року	Львів	Справа № 260/4012/20 пров. № А/857/15839/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Іщук Л.П.,
                                                                                             Кухтея Р.В.,
секретаря судового засідання                                            Смолинця А.В., 
розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Скраль Т.В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Ужгород о 15 год. 43 хв. 18 червня 2021 року, повне судове рішення складено 29 червня 2021 року, у справі №260/4012/20 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління ДПС у Закарпатській області про скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

01 грудня 2020 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Управління Держпраці у Закарпатській області, просила скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №000726-ТД-ФС-33 від 17.11.2020, винесену першим заступником начальника Управління Держпраці у Закарпатській області.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що самостійною підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю є, також, акт перевірки ДПС, її територіального органу. Суд першої інстанції вказав, що положення частини 8 статті 265 КЗпП України не забороняють накладати штрафи на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, як це передбачено Порядком. Суд першої інстанції вказав, що той факт, що ОСОБА_3 є матір`ю позивачки, не змінює суті виявленого порушення інспекторами ДПС. Суд першої інстанції зазначив, що у разі, якщо робота, виконувана особою на користь суб`єкта господарювання, збігається з видом його економічної діяльності або є роботою з обслуговування його діяльності, то робота такої особи повинна виконуватись на умовах трудового договору. Суд першої інстанції вказав, що 16 жовтня 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 допустила до виконання роботи продавця в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », громадянку ОСОБА_3 без укладання з нею трудового договору, чим порушила вимоги частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 представник Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що Управлінню Держпраці у Закарпатській області направлений виключно сам Акт (довідка) №1183/16/15/PP0/2392812687 від 23 жовтня 2020 року, що підтверджується супровідним листом від 29.10.2020 за №3297/9/7-16-07-10 09. Скаржник вказує, що встановлені факти, які вказані в акті перевірки є недостовірними, а саме, мати позивача, ОСОБА_3 , не є працівником магазину, і в силу свого похилого віку не може фізично виконувати роботу продавця в магазині. Скаржник зазначає, що висновки перевірки про наявність порушень статтей 23, 24 Кодексу законів про працю України не є належно підтвердженими та вважає, що сам по собі Акт (довідка) фактичної перевірки від 23.10.2020 не може бути єдиним та беззаперечним доказом порушення статті 265 КЗпП, оскільки не доводить здійснення оплати праці, проведення розрахункової операції, виконання трудових обов`язків тощо.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що акт перевірки ДПС, яким зафіксовано допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору, є самостійною підставою для накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Держпраці. Вказує, що якщо робота, виконувана особою на користь суб`єкта господарювання, збігається з видом його економічної діяльності або є роботою з обслуговування його діяльності, то робота такої особи повинна виконуватись на умовах трудового договору.
В судовому засіданні 18.11.2021 позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, відповідач явку повноваженого представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 16.10.2020 Головним управлінням ДПС у Закарпатській області проведено фактичну перевірку господарської одиниці «Магнолія», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , суб`єкта господарської діяльності ОСОБА_2 . 
За результатами проведеної фактичної перевірки 23.10.2020 складено акт 000726, відповідно до висновків якого перевіркою встановлено, зокрема, факт допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), до кінця перевірки не представлено трудовий договір (контракт) між ФОП ОСОБА_2 та продавцем магазину «Магнолія» ОСОБА_3 , яка реалізувала пиво «Старопрамен» 0,5 л.
29 жовтня 2020 року Головним управлінням ДПС у Закарпатській області на адресу Управління Держпраці у Закарпатській області надіслано матеріали фактичної перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (в частині використання найманої праці без належного оформлення трудових відносин) для реагування та вжиття заходів (т.1 а.с.67).
09 листопада 2020 року рішенням щодо розгляду справи про накладення штрафу №000726-ТД, перший заступник начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Грицик В.І., вирішив, що справа підлягає розгляду відповідно до статті 265 КЗпП України    17 листопада 2020 року в Управлінні Держпраці у Закарпатській області за адресою м.Ужгород, вул. Минайська, 16, (т.1 а.с.75).
13 листопада 2020 року ФОП ОСОБА_2 надала Управлінню Держпраці у Закарпатській області письмові пояснення, в яких зазначила, що інспектори ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без відома та без присутності ОСОБА_2 провели фактичну перевірку в присутності матері ОСОБА_3 , якій 84 роки і в силу свого похилого віку вона не розуміла, що відбувається. Магазин в той час був закритий, оскільки ОСОБА_2 проводить діяльність самостійно і перебувала в м. Хуст в Хустській ДПІ. Вдома була мати ОСОБА_3 , яка на прохання перевіряючих впустила таких до приміщення магазину. Магазин розміщений в приміщенні будинку, де     ОСОБА_2 проживає разом з своєю матір`ю ОСОБА_3 . На пояснення, що ОСОБА_2 нема вдома та магазин не працює, перевіряючі ніяким чином не відреагували. Не надали і не залишили матері жодних документів на підставі яких вони здійснювали перевірку, а також і не зареєструвалися в журналі перевірок, який зберігався в магазині. Вважає, що встановлені факти, які вказані в акті перевірки є недостовірними, а саме, факт допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), мати позивача ОСОБА_3 не є працівником магазину, і в силу свого похилого віку не може фізично виконувати роботу продавця в магазині. Про те, що її мати не є продавцем, ОСОБА_2 повідомляла перевіряючих, однак вони її пояснення не взяли до уваги (будь-яких інших достовірних доказів вони не отримували). Вважає, що висновки перевірки про наявність порушень статтей 23, 24 Кодексу законів про працю України не є належно підтвердженими (т.1 а.с. 77). 
17 листопада 2020 року першим заступником начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Грицик В.І. прийнято постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 000726-ТД-ФС-33, якою на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України на ФОП ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 50 000 грн. (а.с.95-98).
Вважаючи вказану постанову протиправною, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулась із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Порядок проведення фактичної перевірки регламентовано статтею 80 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі – ПК України) та відповідно до такої фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.
Під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо) (пункт 80.6 статті 80 ПК України).
Відповідно до пункту 86.1 статті 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. 
Акт перевірки - документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.
Згідно з пунктом 86.5 статті 86 ПК України акт (довідка) про результати фактичних перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючих органів, які проводили перевірку, реєструється не пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки.
Відповідно до підпункту 20.1.47 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право отримувати пояснення від роботодавців та/або їх працівників, та/або осіб, праця яких використовується без документального оформлення, під час проведення перевірок з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), дотримання податковим агентом податкового законодавства щодо оподаткування виплаченої (нарахованої) найманим особам (у тому числі без документального оформлення) заробітної плати, у тому числі внаслідок неукладення платником податків трудових договорів з найманими особами згідно із законом.
Відповідно до частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі – КЗпП України) юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
Штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.
Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною 1 статті 259 КЗпП України встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Порядок № 509), у пункті 1 та 2 якого визначено механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами 2-7 статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».
Штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).
Штрафи накладаються на підставі, зокрема, акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Таким чином, акт перевірки територіального органу ДПС, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, є самостійною підставою для накладення штрафу відповідно до статті 265 КЗпП України.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 січня 2021 року у справі № 380/1116/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 260/586/20.
Щодо факту самого порушення, яке ставиться у вину позивачу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Нормами статті 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до частини 2 статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Відповідно до частини 3 статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Правовий аналіз вищезазначених законодавчих норм дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що трудовий договір чинне законодавство визначає як домовленість між працівником і власником про умови виконання роботи, оскільки працівники самі не організовують роботу і виконують таку не на власний ризик та розсуд, а підпорядковуються відповідним посадовим особам.
Відповідальність, передбачена абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, настає в разі, якщо особа виконує певні роботи чи здійснює окремі повноваження з відома, за дорученням та в інтересах, зокрема, фізичної особи-підприємця, а тому ключовим питання при вирішенні спірних правовідносин є встановлення наявності або відсутності фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору, фактичне виконання особою трудових функцій без оформлення трудових відносин.
Верховний Суд у постанові від 05.10.2020 у справі №560/407/19 вказав, що відповідальність настає в разі, якщо особа виконує певні роботи чи здійснює окремі повноваження з відома, за дорученням та в інтересах, зокрема, фізичної особи-підприємця. При цьому, має бути встановлений факт використання фізичною особою-підприємцем найманої праці.
Факт допуску особи до роботи без оформлення трудового договору повинен бути підтверджений достатнім обсягом доказів, що характеризують відносини особи та суб`єкта господарювання, який його наймає, як трудові, від таких осіб повинно бути відібрано пояснення.
У акті, складеному за наслідками перевірки, повинні фіксуватись лише ті порушення, які достеменно підтверджені доказами (документами, поясненнями тощо) у обсязі, що дозволяє беззаперечно стверджувати про виявлені факти. При цьому, такі докази не мають носити суперечливий характер, допускати неоднозначне тлумачення.
Важливість відображення (фіксації) у акті, складеному за наслідками проведеної уповноваженим органом перевірки, достовірної і повної інформації обумовлено тим, що такий документ є підставою для застосування фінансових санкцій та становить основну частину доказової бази при розгляді справи про накладення штрафу.
Отже, контролюючий орган, під час здійснення фактичної перевірки в межах наданої компетенції, повинен був перевірити і з`ясувати усі обставини, які охоплювались предметом перевірки, зокрема, в частині факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), а також підтвердити такі належними та допустимими доказами.
Як зазначено у оскаржуваній постанові про накладення штрафу, згідно з актом про проведення фактичної перевірки № 000726 від 16 жовтня 2020 року встановлено факт допуску ФОП ОСОБА_2 до роботи продавцем в магазині «Магнолія» гр. ОСОБА_3 , яка здійснила реалізацію алкогольного пива «Старопрамен» місткістю 0,5 літра, без оформлення трудового договору, чим порушено частину 3 статті 24 Кодексу Законів про працю України. 
Також вказано, що на розгляд справи з`явилася ФОП ОСОБА_2 , яка повністю заперечила факт використання праці гр. ОСОБА_3 , котра досягла похилого віку і не може фізично виконувати роботу продавця в магазині та повідомила, що викладені факти в акті перевірки ДПС є недостовірними.
Як вбачається з долученої до матеріалів справи копії справи про накладення штрафу №47 на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 Головним управлінням ДПС у Закарпатській області, відповідачу скеровувались: копія акта фактичної перевірки від 23.10.2020, копія акта відмови платника податків (його представника або особи, яка фактично проводить розрахункові операції) від підписання акта (довідки) про результати фактичної перевірки від 23.10.2020, копія акта відмови платника податків (його представника або особи, яка фактично проводить розрахункові операції) від підпису про ознайомлення з направленням на фактичну перевірку від 16.10.2020, три фотознімки. 
До письмових пояснень, наданих позивачем відповідачу 13.11.2020, додано: довідку №970 від 03.11.2020, видану Сокирницькою сільською радою Лар О.А. про те, що її мати, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходиться на повному утриманні ОСОБА_2 , пенсіонер по віку, ніде не працює; копію свідоцтва про народження ОСОБА_6 ; копію журналу реєстрації перевірок №1 із відсутніми записами про проведення перевірки; копії паспорта ОСОБА_3 із зазначеним місцем реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ; копію заперечення на акт фактичної перевірки 00726 від 23.10.2020.
Заперечуючи щодо правопорушення, позивач вказує, що особа, яка перебувала в приміщенні магазину є матір`ю позивача, якій 84 роки, і яка, в силу досягнутого віку, не може виконувати функції продавця.
Також, до матеріалів справи долучено нотаріально завірену заяву ОСОБА_3 від 16.12.2020, у змісті якої остання стверджує, що не є найманим працівником ФОП ОСОБА_2 , про що повідомляла перевіряючих, продаж ніякого товару не здійснювала.
В свою чергу, відповідач жодного доказу того, що ОСОБА_3 виконує обов`язки  продавця у позивача якийсь час, згідно встановленого графіку роботи, отримує заробітну плату (винагороду), чи докази в підтвердження інших обставин, які б характеризували відносини між вказаними особами як трудові, не надає. 
Такі докази не надавались й Головним управлінням ДПС у Закарпатській області при зверненні до відповідача.
В досліджуваному акті фактичної перевірки, який всупереч вимог статті 86 ПК України зареєстрований пізніше наступного робочого дня після закінчення перевірки, зазначено, що дані щодо ОСОБА_3 записано «зі слів», тоді як посилання на докази, на підставі яких зроблено висновок про те, що вказана особа є найманим працівником, відсутні, також, не зазначено, які обов`язки вказана особа виконувала, яку заробітну плату (винагороду) отримувала, що фактично виконувала на час перевірки.
З долучених до матеріалів перевірки фотознімків не можливо беззаперечно встановити сам факт продажу ОСОБА_3 пива «Старопрамен» 0,5 л., фіскальний чек на підтвердження такої реалізації контролюючим органом не наданий, а в матеріалах перевірки покликання на такий не міститься, в матеріалах справи фіскальний чек відсутній.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
При цьому, враховуючи положення статті 2 та статті 6 КАС України, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
Оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі.
За встановлених обставин, висновки відповідача не відповідають критерію доведення «поза розумними сумнівом», яким повинен керуватись суд при оцінці доказів, про що зазначив у своєму рішенні Європейський суд з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України», практику якого згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосовувати судами як джерела права.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції не надано доказів, які б підтверджували перебування ОСОБА_3 з позивачем, на час проведення Головним управлінням ДПС у Закарпатській області перевірки, у відносинах, які тотожні трудовим відносинам, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами сімейно-побутовий характер відносин між позивачем і ОСОБА_3 , виходячи з того, що одним із завдань здійснення заходів державного нагляду (контролю) є саме виявлення порушень законодавства, а тому покликання контролюючого органу на імовірні порушення вимог законодавства без підтвердження належними та допустимими доказами, не може свідчити про такі порушення автоматично.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувана постанова про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 000726-ТД-ФС-33 від 17.11.2020 не відповідає встановленим статтею 2 КАС України критеріям обґрунтованості та безсторонності (неупередженості), а тому підлягає скасуванню.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно встановлено обставини справи, висновки суду першої інстанції обставинам справи не відповідають, що має наслідком скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового, яким позовні вимоги слід задовольнити.
Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року у справі №260/4012/20 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління ДПС у Закарпатській області про скасування постанови задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 000726-ТД-ФС-33 від 17.11.2020.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Р. В. Кухтей  	
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 29.11.2021 згідно з ч.3 ст.321 КАС України