Номер провадження: 22-ц/813/3709/21 
Номер справи місцевого суду: 522/12151/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Комлевої О.С.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                        Хухрова С.В.,
позивача                         ОСОБА_1 ,
представника третьої особи ОСОБА_1 – адвоката Бессараба П.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про визнання права власності,  
встановив:

06 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3  про визнання права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 1-2).
Позов мотивовано тим, що за розпискою від 17 грудня 2013 року він позичив ОСОБА_5 12 000 доларів США, строком до 15 листопада 2012 року. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси стягнуто з ОСОБА_5 на його користь заборгованість за договором позики, а саме, заборгованість за розпискою в розмірі 95 916, 00 грн.; три проценти річних від простроченої суми в розмірі 788, 35 грн. Вирішено питання про стягнення судового збору.
За виконавчими листами від 26 грудня 2014 року було відкрито виконавче провадження.

Проте, оскільки від виконання зазначеного рішення суду відповідач ухиляється, і рішення суду не було виконано, позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із вказаним позовом.
З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив перевести на нього права і обов`язки співвласника-боржника ОСОБА_6 (дівоче прізвище -  ОСОБА_7 ) на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; припинити право власності ОСОБА_6 (дівоче прізвище - ОСОБА_7 ) на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 і визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . 

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 було задоволено (т.1, а.с. 27-29).

Переведено на ОСОБА_1 права і обов`язки співвласника-боржника ОСОБА_8 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
Припинено право власності ОСОБА_8 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про стягнення судового збору.

Вказане судове рішення було оскаржене в апеляційному порядку ОСОБА_2 , в особі його представника ОСОБА_9 (т.1, а.с.32-35).
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2016 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 було відхилено (т.1, а.с. 100- 103). Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2016 року - залишено без змін.

Однак, постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.1, а.с. 238-241). 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до  ОСОБА_3  про визнання права власності.
Позов було мотивовано тим, що за розпискою від 17.12.2013 року він позичив ОСОБА_5 12 000 доларів США, строком до 15 листопада 2012 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси стягнуто з ОСОБА_5 на його користь заборгованість за договором позики, а саме, заборгованість за розпискою в розмірі 95 916, 00 грн.; три проценти річних від простроченої суми в розмірі 788, 35 грн. Вирішено питання про стягнення судового збору (т.1, а.с.5-7).
На виконання вказаного судового рішення було видано виконавчі листи та 26 грудня 2014 року було відкрито виконавче провадження.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що від виконання зазначеного рішення суду відповідач ухиляється, а тому на теперішній час рішення суду не виконано.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив перевести на ОСОБА_1 права і обов`язки співвласника-боржника ОСОБА_6 (дівоче прізвище - ОСОБА_7 ) на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; припинити право власності ОСОБА_6 (дівоче прізвище - ОСОБА_7 ) на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ; стягнути судовий збір.
Як було зазначено вище, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , про визнання права власності, було задоволено.
Переведено на ОСОБА_1 права і обов`язки співвласника-боржника ОСОБА_8 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . 

Припинено право власності ОСОБА_8 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу між сторонами судового збору.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, у грудні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга була мотивована тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2013 року із ОСОБА_5 на його користь було стягнуто заборгованість у розмірі 1 598 000, 00 грн. та судовий збір. Даним рішенням ОСОБА_2 набув статус кредитора. Касатор зазначив, що судом першої інстанції порушено правило виключної підсудності, оскільки спірна квартира знаходиться у Київському районі м. Одеси, а тому Приморський районний суд м. Одеси не мав права розглядати дану справу. Крім того, суд не залучив його як іншого кредитора в якості третьої особи по справі. Також зазначив, що суд визнав право власності на 1/4 частку квартири  АДРЕСА_1 , на яку було накладено арешт (т.1, а.с.43).
В свою чергу, у лютому 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року - без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 грудня 2017 року було відкрито касаційне провадження та витребувано справу, а в січні 2018 року матеріали цивільної справи № 522/12151/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Скасовуючи попереднє судове рішення суду апеляційної інстанції і передаючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд виходив із того, що 05 жовтня 2012 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідача (позичальника) грошові кошти у розмірі 12000,00 доларів США, а відповідач (позичальник) зобов`язувалася повернути таку суму грошових коштів (суму позики) до 15 листопада 2012 року.
Оскільки відповідач суму позики не повернула, позивач звернувся до суду з позовом.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 15 жовтня 2012 року в розмірі 95916, грн.; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 788, 35 гривень; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір.
За виконавчими листами від 26 грудня 2014 року старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження, однак судове рішення виконано не було.

В свою чергу, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є співвласниками квартири по АДРЕСА_2 частині квартири кожний.
03 жовтня 2014 року відповідач уклала шлюб, змінила своє прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_10 .
Верховний Суд виходив із того, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала на розгляді цивільна справа №520/16860/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , треті особи: Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , служба у справах дітей Одеської міської ради, про переведення права і обов`язку, визнання права власності, припинення права власності, зменшення суми боргу.
При цьому Верховний Суд вказав, що згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також не допускається зловживання правом в інших формах.

Суд касаційної інстанції також зазначив, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Переведення прав та обов`язків співвласника не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. 
Також Верховний Суд вказав, що в даному випадку боржник ОСОБА_3 , проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на її майно (т.1, а.с.43), та інші співвласники, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки переведення прав та обов`язків співвласника зачіпає майнові інтереси кредитора, в даному випадку ОСОБА_2 , і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишити поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Із матеріалів справи вбачається, що заявник касаційної скарги ОСОБА_2 також є кредитором ОСОБА_3  на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2013 року по справі № 520/1930/13-ц, яким стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 1 598 000 грн.
Проте, оскаржуваними судовими рішеннями боржник ОСОБА_3  повністю позбавлена своєї власності, що в свою чергу значно може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2013 року по справі № 520/1930/13-ц, чого допустити неможливо.

Зазначеними обставинами повністю спростовуються доводи позивача ОСОБА_1 , а також представника третьої особи ОСОБА_1 – адвоката Бессараба П.А. про те, що оскаржуваним судовим рішенням жодним чином не порушуються права і обов`язки заявника апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що позивач фактично просить визнати за ним право власності на частку нерухомого майна по борговій розписці, що в даному випадку не входить до компетенції суду.
Суд також не врахував, що спірне нерухоме майно перебуває в Київському районі м. Одеси, а тому розгляд даної справи та ухвалення судового рішення Приморським районним судом м. Одеси, є незаконним і відповідно до п.1 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів своєї апеляційної скарги. 

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду – скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
У відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України колегія суддів також вважає за можливе стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у загальній сумі 8536 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2016 року скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у загальній сумі 8536 грн. (вісім тисяч п`ятсот тридцять шість гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 18.10.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

О.С. Комлева 
                                                
Т.В. Цюра