ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 листопада 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/12888/20	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Лукманової О.М., Дурасової Ю.В.,     
за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро  апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.12.2020  (суддя Конєва С.О.,) за позовом  ОСОБА_1  до  Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області  про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,- 
в с т а н о в и В:
 У жовтні 2020 року   ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з позовною заявою  до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області в якій просила суд визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення винесені щодо позивача, якими визначено суми податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки:
- за 2018 рік - №0006658-5450-0410 від 04.03.2019р. в сумі 32444,08 грн.;
- за 2019 рік - №0077053-5440-0410 від 27.02.2020р. в сумі 36365,61 грн.;
- покласти на відповідача судові витрати.
     Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.12.2020  адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, якими ОСОБА_1  визначено суми податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки №0006658-5450-0410 від 04.03.2019р., №0077053-5440-0410 від 27.02.2020р. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач  подав  апеляційну скаргу, в якій просив прийняти нове рішення , яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що податкові повідомлення-рішення є обґрунтованими та законними, оскільки правові підстави для застосування до позивача податкової преференції за пп.“є” пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України за 2018-2019 роки відсутні, проте, є достатньо правових підстав для нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
   Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 07.12.2016р. зареєстрована як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1 , основним видом діяльності підприємця за КВЕД 22.21 є Виробництво плит, листів, труб і профілів із пластмас, що підтверджується копією Виписки з ЄДРПОУ та відомостями з ЄДРПОУ.
06.12.2016р. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна: будівля “Фруктосховище”, об`єкт житлової нерухомості: ні, загальною площею 1742,9 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Контролюючим органом були винесені оспорювані податкові повідомлення-рішення №0006658-5450-0410 від 04.03.2019р. на суму 32444,08 грн. за 2018 рік та №0077053-5440-0410 від 27.02.2020р. на суму 36365,61 грн. за 2019 рік., за якими позивачеві визначено суми податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що підтверджується їх копіями .
Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з вищенаведеними оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями №0006658-5450-0410 від 04.03.2019р., №0077053-5440-0410 від 27.02.2020р.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч. 1  ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України) відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає  Податковий кодекс України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI  (далі -  ПК України).
Спірним питанням у даній справі є віднесення будівель промисловості, зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств до об`єктів, звільнених від оподаткування.
Так, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (пп.  266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України).
Приписами пп.  266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України  встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
З системного аналізу зазначених норм права суд дійшов висновку, що у разі наявності об`єкта оподаткування з податку на нерухоме майно, платник податку, зобов`язаний сплатити суму податку обчисленого контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Згідно з пп.  14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України  у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.
Відповідно до пп.  266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України  платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпунктом  266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України  встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.  266.3.1, пп.  266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).
У свою чергу, за приписами  пп.  є  пп.  266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України  не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
На переконання суду, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті "є" підпункту  266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України  законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
При цьому обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм "будівлі промисловості", лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту  266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України  визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Сама по собі специфіка об`єкту оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття "промисловість", у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт "є" підпункту  266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Таким чином, застосування підпункту "є" підпункту  266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України  можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
З матеріалів справи слідує, що 06.12.2016р. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкт нежитлової нерухомості, а саме: будівля “Фруктосховище” загальною площею 1742,9 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.11,68-71).
           Зазначена будівля з 2016 року використовується в підприємницькій діяльності за відповідними КВЕД, зокрема, для 22.21: виробництво плит, листів, труб і профілів із пластмас (основний). Згідно КВЕД-2010 цей клас включає: виробництво напівфабрикатів із пластмас, пластин, листів, блоків, плівки, фольги тощо (самоклейних або ні), виробництво готових виробів із пластмас: пластмасових труб, шлангів і рукавів; фітингів для шлангів і рукавів, целофанової плівки або листів.
Позивач здійснювала в період 2018-2019 років вказану діяльність, отримувала доходи, сплачувала встановлені податки та подавала апелянту відповідну звітність, що підтверджується податковими деклараціями, які перебувають в матеріалах адміністративної справи.
Додатково на підтвердження ведення господарської діяльності у спірному періоді за основним видом діяльності позивач надала і  копії договору, рахунків, видаткових накладних на плівку поліетиленову технічну та гранулу поліетиленову вторинну (це вироби з пластмас та сировина), які укладені з ПП «Павлоградське підприємство «Полімерпласт», ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 та ВК ПФ «Мрія».
Таким чином, досліджені судом письмові докази свідчать про те,  що належне позивачеві на праві приватної власності нерухоме майно – будівлю фруктосховища вона використовує у своїй господарській діяльності при виробництві плит, листів, труб і профілів із пластмас за функціональним призначенням, тобто для зберігання готової продукції
Тому, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
На підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями  308,  309,  315,  321,  322,  325 КАС України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області  -залишити без задоволення. 
                Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.12.2020  - залишити без змін. 
                    Постанова  набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
   
Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова