Номер провадження: 22-ц/813/3774/21 
Номер справи місцевого суду: 520/2025/16-ц
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
                                               Комлевої О.С.,        
       за участю:
секретаря                        Хухрова С.В.,
представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» - адвоката Зарецького І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання іпотечного договору недійсним,
встановив:

19.02.2016 року Публічне акціонерне товариство (далі – ПАТ) «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до ТОВ «ІНВЕСТ ГРУП 2015», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: ПП «Прогрес Риелт», про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу, припинення права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння (т.1, а.с. 2-7).
11.04.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з вимогами ухвалити рішення про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 05.06.2007 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» і ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність умов договору ЗУ «Про іпотеку», в редакції, що діяла на момент укладання договору (т.1, а.с. 73-75).
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
Представник ПАТ «Райффайзен банк Аваль» до суду не з`явився, про час і місце слухання справи сповіщений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2016 року первісні позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» були залишені без розгляду через повторну неявку представника первісного позивача до суду (т.1, а.с.124-125).
Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 02.11.2016 року зустрічний позов ОСОБА_1 було задоволено (т.1, а.с. 126-128).
08 квітня 2020 року представник АТ «Райффайзен банк Аваль» подав заяву про перегляд заочного рішення (т.2, а.с.1-2).
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 10 червня 2020 року заяву представника АТ «Райффайзен банк Аваль» про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення (т.2, а.с. 28-29).

В апеляційній скарзі представник АТ «Райффайзен банк Аваль»ставить питання про скасування заочного рішення Київського районного суду м.Одеси від 02 листопада 2016 року, та просить постановити нове, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен банк Аваль» відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с. 32-33).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.06.2007 року Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство (далі – АТ) «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 уклали Іпотечний договір, реєстровий №Д-283. Предметом іпотеки за цим договором були майнові права на квартиру під АДРЕСА_1 , розрахунковою площею 109,87 кв.м., яка розташована на 16 поверсі, майнові права на яку підтверджувались Договором №ЛВ/Р-2-279 про інвестування, укладеним 12.01.2006 року ПП «Прогрес-Риелт» та Іпотекодавцем.
Посилаючись на те, що ст. 5 Закону України «Про іпотеку» на час укладення договору іпотеки не визначала майнові права як предмет іпотеки, позивач просив застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст. 202,203,215 ЦК України та визнати недійсним вищевказаний договір іпотеки.
Ухвалюючи судове рішення, суд першої виходив із того, що згідно ст.ст. 202, 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У відповідності до п.7 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
За змістом п.8 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Ч.1 ст.203 ЦК України визначає «зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам».

Так, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що відповідно до положень статей 1, 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки, застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом.
Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити права на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. 
 
Таким чином, на час укладення спірного іпотечного договору стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки.
Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року №800-УІ «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України «Про іпотеку».

Оскільки спірний договір іпотеки майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру був укладений 05.06.2007 року, то суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність визнання його недійсним з моменту його вчинення та таким, що не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Що стосується посилання заявника апеляційної скарги на великий строк, який пройшов після укладення іпотечного договору і до звернення ОСОБА_1 до суду із зустрічним позовом, то колегія суддів зазначає, що представник АТ «Райффайзен банк Аваль» не надавав суду заяви про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 .

Стосовно посилання заявника апеляційної скарги на Постанову Верховного Суду від 20 березня 2019 року, справа № 760/10136/16-ц, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, 21 липня 2021 року Верховним Судом була прийнята Постанова, справа № 359/2568/18, провадження № 61-17140св20, в якій мова йде про інші правовідносини. Однак, в цій постанові прямо зазначено, що на час укладення оспорюваного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, а відповідні зміни до цієї статті були внесені Законом України від 25 грудня 2008 року №800-УІ «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», який набрав чинності 14 січня 2009 року. Договір іпотеки майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру, укладений до вказаної дати, тобто з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти зустрічних позовних вимог та доводів апеляційної скарги. 
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 27.09.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк 

О.С. Комлева