КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
Справа № 757/41659/20                                               Головуючий 1 інстанція - Вовк С.В.   
Провадження № 22-ц/824/9187/2021                       Доповідач 2 інстанція    - Суханова  Є.М.

 
                                                      П О С Т А Н О В А
                                                       іменем     України
 
20  жовтня  2021  року                                                                      м.Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
            головуючого судді:                Суханової Є.М.,
            суддів:                                      Мостової Г.І., Олійника В.І.,
            за участю секретаря:             Карпенка В.Р.
 
           розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Данильчука Олексія Ігоровича на ухвалу  Печерського районного суду міста Києва від 12 березня  2021 року про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ГОРИЗОНТ», ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним,-
 
                                                              ВСТАНОВИЛА:
             У вересні 2020 року позивач    звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ГОРИЗОНТ», ОСОБА_2 , в якому просив визнати договір відступлення права вимоги №22/19 від 11.11.2019 року та стягнути солідарно ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ГОРИЗОНТ» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.
В подальшому представником відповідача через канцелярію суду першої інстанції було подано клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 346/1305/19 у подібних правовідносинах.
Клопотання представника обґрунтоване тим, що згаданий розгляд зумовлений необхідністю формування єдиної правозастосовної практики, з урахуванням наявності взаємовиключних підходів у спорах щодо відступлення права вимоги за кредитними договорами фізичній особі.
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 березня  2021 року зупинено провадження у даній справі до прийняття рішення Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 346/1305/19. 
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, апелянт позивач   ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Данильчука Олексія Ігоровича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, постановлену з порушенням норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції  постановити нову, якою направити справу для продовження розгляду.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що  зупинивши провадження в справі, суд першої інстанції не врахував ту обставину, що у справі, яка перебуває на розгляді у Великій Палати Верховного Суду є відмінними від правовідносин у справі 757/41659/20-ц за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ГОРИЗОНТ», ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним про відступлення права вимоги, а отже, підстав для зупинення провадження вищевказаної справи відсутні .
Вважає, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд свідомо порушує вимоги цивільного процесуального закону в частині розумності строків розгляду даної цивільної справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Постановляючи ухвалу про зупинення провадження, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини у справі 346/1305/19, яка перебуває на розгляді Великої Палати Верховного Суду, є подібним до правовідносин у справі 757/41659/20-ц.
 
Проте, з таким висновком суду колегія не погоджується з огляду на наступне.
 
Так, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у праві у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом удового розгляду.
Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, великою Палатою Верховного Суду.
Згідно з п. 5, 14 ч. 1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, становлених пунктом шостим частини першої статті 251 цього Кодексу, - до набрання законної или судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи, пунктом 10 частини першої статті 52 цього Кодексу, - до закінчення перегляду в касаційному порядку.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і передбачити усунення яких неможливо.
Вирішуючи питання про зупинення провадження у справі суду слід з`ясувати: як пов`язані справи, які розглядаються різними судами загальної юрисдикції та чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
При цьому слід враховувати, що неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи.
Підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення по ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.
Між двома справами повинен існувати близький взаємозв`язок, який зазвичай проявляється у тому, що факти, які будуть встановлені в одній справі (яка розглядається), будуть мати преюдиційне значення в іншій справі (провадження у якій зупинене).
Як убачається із матеріалів справи, а саме з ухвали Великої Палати Верховного Суду від 09.12.2020 року у справі №346/1305/19 року, на яку послався суд першої інстанції, передача вказаної справи на розгляд Великої Палати обґрунтована тим, що у практиці Верховного Суду України та Верховного Суду висловлювалися різні, зокрема взаємовиключні підходи до застосування конструкції недійсності правочину з відступленні права вимоги за кредитним договором (а.с.185-191) 
Окрім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що необхідно відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених судових рішеннях Верховного Суду України (постанови від 2 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 і від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15) та Великої Палати Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18)). При цьому, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що сформульовані у цих рішеннях висновки не відповідають поняттю нікчемного правочину, закріпленому у ЦК України, а ні у цьому кодексі, ні в іншому законі немає вказівки на нікчемність правочину про відступлення права вимоги за кредитним договором фізичній особі.
З викладеного випливає, що основне питання, яке буде розглядатися Великою Палатою Верховного Суду у справі №346/1305/19, - це вибір належного способу захисту порушених прав, тобто з яким саме позовом повинна звертатися особа: із позовом про визнання договору недійсним, чи з позовом про застосування наслідків нікчемного правочину.
При цьому, колегія суддів бере до уваги  те, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що повинна застосовуватися саме конструкція недійсності правочину, а не конструкція «віртуальної» нікчемності.
Звертаючись до суду із позовом у справі №757/41659/20-ц ОСОБА_3 просив суд визнати оспорюваний договір недійсним. Таким чином, позиція позивача у цій справі відповідає тій правовій позиції, яку вважає правильною Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.
Крім цього, позовні вимоги ОСОБА_1 у справі №757/41659/20-ц ґрунтуються на двох основних обставинах, кожна з яких може бути самостійною підставою для задоволення позову:
протиправність заміни фінансової установи, як сторони кредитного договору, фізичною особою;
протиправність укладення фізичною особою договору факторингу.
У той же час, правова проблема у справі №346/1305/19, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, стосується лише першої із вказаних обставин. При цьому, питання щодо можливості укладення фізичними особами договорів факторингу у згаданій справі не порушується.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що правовідносини у справі №346/1305/19, яка знаходиться на розгляді Великої Палати Верховного Суду, є відмінними від правовідносин у справі № 757/41659/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК ГОРИЗОНТ», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, а отже, підстави для зупинення провадження у справі № 757/41659/20-ц до розгляду Верховним Судом згаданої вище справи відсутні.
Таким чином, суд першої інстанції, задовольняючи клопотання  представника відповідача без належних доказів встановив наявність взаємозв`язку обох спорів та безпідставно зупинив провадження у цій справі до вирішення іншої справи, розгляд якої жодним чином не впливає на вирішення даного спору.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що зупинення провадження порушує розумні строки розгляду справи.
Так, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Крім того, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
Передбачене частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободправо особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07.07.1989).
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
З огляду на вказане, апеляційний суд доходить висновку про те, що представником відповідача не доведено належними та допустимими доказами необхідність зупинення провадження у даній справі та порушення строків її розгляду.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому, відповідно до положень статті 379 ЦПК України, ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -
 
                                                               ПОСТАНОВИВ:
 
 Апеляційну скаргу  позивача   ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Данильчука Олексія Ігоровича на ухвалу  Печерського районного суду міста Києва від 12 березня  2021 року про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ГОРИЗОНТ», ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним - задовольнити.
          Ухвалу   Печерського районного суду міста Києва від 12 березня  2021 року скасувати та постановити нову, якою справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ГОРИЗОНТ», ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом  тридцяти днів до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови буде виготовлений     29 жовтня   2021 року.
 
             Головуючий:                                        Є.М. Суханова
 
                    Судді:                                                  Г.І. Мостова  
                                                                                 В.І. Олійник