Постанова  
Іменем України             
10 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 296/12596/15-ц
провадження № 61-7869св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. Осіяна О. М., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги -  ОСОБА_4 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Павицької Т. М., Миніч Т. І., 
від 01 квітня 2021 року про закриття апеляційного провадження,
ВСТАНОВИВ:
Інформація про рух справи в судах
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики.
Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира 
від 11 грудня 2017 року позов задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики в загальному розмірі 24 225 027 грн, в тому числі: за договором позики 
від 22 листопада 2011 року в сумі 1 650 000 грн; за договором позики 
від 12 березня 2012 року в сумі 450 000 грн; за договором позики 
від 01 листопада 2012 року в сумі 1 926 000 грн; за договором позики 
від 01 листопада 2012 року в сумі 653 000 грн; за договором позики 
від 07 серпня 2013 року - в сумі 1 750 000 грн; за договором позики 
від 07 серпня 2013 року - в сумі 1 000 000 грн; за договором позики 
від 07 жовтня 2013 року - в сумі 1 080 000 грн; за договором позики 
від 14 листопада 2013 року - в сумі 1 160 000 грн; за договором позики 
від 02 січня 2014 року - в сумі 1 818 000 грн; за договором позики 
від 01 березня 2014 року - в сумі 1 222 000 грн; за договором позики 
від 01 березня 2014 року - в сумі 1 915 000 грн; за договором позики 
від 01 червня 2014 року - в сумі 1 356 800 грн; за договором позики 
від 01 червня 2014 року - в сумі 2 126 227 грн; за договором позики 
від 15 січня 2015 року - в сумі 1 330 000 грн; за договором позики 
від 15 січня 2015 року - в сумі 4 788 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором поруки в розмірі 
2 000 грн. У задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором від 18 жовтня 
2011 року, згідно з яким передано грошові кошти в сумі 563 775 грн з терміном повернення до 01 січня 2012 року, та за договором 
від 02 листопада 2011 року, згідно з яким передано грошові кошти в сумі 306 400 грн з терміном повернення до 01 січня 2012 року, відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 16 березня 2018 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 11 грудня 2017 року.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 30 травня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 11 грудня 2017 року визнано неподаною та повернуто заявнику.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 , яка не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу на заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 11 грудня 2017 року.
Короткий зміст оскарженої ухвали апеляційного суду
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 грудня 
2017 року закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 362 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Апеляційний суд виходив з того, що оскаржуваним рішенням районного суду не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги
В поданій у квітні 2021 року касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2017 року і ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
29 квітня 2021 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира 
від 11 грудня 2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду 
від 01 квітня 2021 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 в частині оскарження заочного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2017 року.
Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року. Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання або дії заочного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2017 року. Витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду. 
У липні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2021 року продовжено до 28 липня 2021 року ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що, постановляючи оскаржену ухвалу, суд апеляційної інстанції не врахував, що договори позики заборгованість по яким була стягнута заочним рішенням Корольовського районного суду 
м. Житомира від 11 грудня 2017 року укладені відповідачем ОСОБА_2 в період його перебування у шлюбі із ОСОБА_4 та в інтересах сім`ї, заявник надавала згоду на одержання чоловіком позики та укладення забезпечувальних правочинів щодо них.
Звертає увагу касаційного суду, що представник позивача спершу подав клопотання до суду першої інстанції про її залучення до участі у справі в якості співвідповідача, однак потім від такого клопотання відмовився.
Суд апеляційної інстанції у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали зазначив про обставини - використання ОСОБА_2 грошових коштів отриманих у позику від ОСОБА_1 на поповнення статутного капіталу приватного підприємства «Немильнянський цегельний завод», які взагалі не були предметом дослідження в судах.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У липні 2021 року ОСОБА_1  подано до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому позивач, посилаючись на законність та обґрунтованість оскарженої ухвали, просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського апеляційного суду 
від 01 квітня 2021 року про закриття апеляційного провадження залишити без змін.
Позиція Верховного Суду
За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження ухвали суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» 
від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, § 22).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право має бути забезпечене справедливими судовими процедурами.
Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року у справі 
№ 11-рп/2007 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України, зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано у главах 1, 2 розділу V ЦПК України, якими урегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
Статтею 17 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_4 вказувала, що із 14 червня 1986 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , договори позики заборгованість по яким була стягнута заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира 
від 11 грудня 2017 року укладені за її згоди та в інтересах сім`ї, а тому вважала, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки, як дружини позичальника.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2017 року.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
При цьому судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 січня 
2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20) та 
від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження 
№ 61-1490св21).
Відповідно до частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України) якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя, як зобов`язану особу (боржника).
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленій у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, бо докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановивши, що заочним рішенням Корольовського районного суду 
м. Житомира від 11 грудня 2017 року не вирішувалося питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 , яка не є стороною договорів позики заборгованість по яким була стягнута в межах цієї справи та на яку судом не покладався обов`язок повернення коштів, а також що матеріали справи не містять доказів того, що кошти, одержані ОСОБА_2 , за договорами позики використані в інтересах сім`ї, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження за її апеляційною скаргою.
Відомостей про пред`явлення будь-яких вимог ОСОБА_1 до 
ОСОБА_4 щодо виконання останньою заочного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2017 року заявником суду не надано.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Апеляційним судом враховано пояснення ОСОБА_2 та надано їм відповідну оцінку.
Висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 17 березня 2021 року у справі 
№ 700/3914/15 (провадження № 61-16145св20).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що апеляційним судом в оскарженій ухвалі заявнику, в межах доводів апеляційної скарги, було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції, а переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Питання про звернення стягнення на майно за договором іпотеки 
від 22 листопада 2011 року, укладеним між ОСОБА_2 та 
ОСОБА_1 , у розглядуваній справі не вирішувалось.
При цьому, апеляційну скаргу самого ОСОБА_2 на заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 11 грудня 2017 року визнано неподаною та повернуто в травні 2018 року. Повернення апеляційної скарги не перешкоджало повторному зверненню до суду, а отже  ОСОБА_2 мав право повторно подати апеляційну скаргу. 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року про закриття апеляційного провадженнязалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович