Справа № 454/2106/20                                Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/3701/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 76

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       26 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Юзефович Ю.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Шахта Надія» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» про стягнення середнього заробітку за час затримки невиплачених грошових коштів при звільнення та відшкодування моральної шкоди,-
встановив:
У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Шахта «Надія» про стягнення середнього заробітку за час затримки невиплачених грошових коштів при звільнення та відшкодування моральної шкоди.
Вимоги обґрунтовував тим, що з 08.08.2003 по 29.03.2020 знаходився у трудових відносинах з ПрАТ «Шахта «Надія», що підтверджується записами у трудовій книжці серія НОМЕР_1 .
29.03.2020, згідно наказу № 64-к від 30.03.2020, звільнений за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, відповідно до пункту 2 статті 40 КзППУ.
Вказаним наказома також передбачена виплата вихідної допомоги, відповідно до ст. 44 КЗпП України, у розмірі трьох середньомісячних заробітків згідно із п. 12.15 «Галузевої угоди» та виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку.
Разом з цим, при звільненні із ним не було проведеного повного розрахунку, заборгованість з виплати заробітної плати становила 283 696,95 грн.
Також зазначив, що внаслідок затримки виплати заробітної плати відчував себе вкрай принижено, зазнав моральних страждань, після звільнення з підприємства у нього немає можливості утримувати себе та свою сім`ю, яка складається з дружини та неповнолітньої дитини, оскільки пенсія йому ще не призначена та не виплачується, а кошти які він заробив, відповідач не виплатив, що приводить до постійних конфліктів у сім`ї через брак коштів на існування. Вважає розмір моральної шкоди, завданий бездіяльністю відповідача, становить 10000 грн.
Просив стягнути з відповідача 283 696,95 грн. заборгованості по заробітній платі невиплаченій при звільненні без відрахування податків та зборів, 163 622, 76 грн. середнього заробітку за весь період затримки розрахунку та 10 000 грн. моральної шкоди.
Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 02 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 159 726 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот двадцять шість) грн. 98 коп.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в дохід держави 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору.
Рішення суду оскаржив відповідач ПрАТ «Шахта Надія», з рішенням не погоджується.
Звертає увагу на те, що між інтересами працівників та роботодавця має бути дотриманий розумний баланс, при цьому суд першої інстанції не взяв до уваги те, що працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця мають бути також враховані.
Суд першої інстанції не врахував, що заборгованість по заробітній платі перед працівниками, станом на час подання відзиву у даній справі, загалом становила 49 984 651,67 грн., а заборгованість по електроенергії в розмірі 9 430989,14 грн.
Стверджує, що майновий тягар відповідних виплат унеможливлює виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, однак суд не надав належної уваги численним справам, які знаходяться у провадженні Сокальського районного суду Львівської області та Червоноградського міського суду Львівської області за позовами працівників ПрАТ «Шахта «Надія» про стягнення заборгованості.
Також, суд не звернув увагу, що станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня, як і вина відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати, оскільки шахта є державним підприємством, однак жодних фінансових дотацій та підтримки не отримує, свою діяльність здійснює виключно за рахунок коштів, отриманих від реалізації вугільної продукції, при цьому криза на енергетичному ринку України спричинила різке падіння ціни на відповідну продукцію, що призвело до відсутності обігових коштів для виплати заробітної плати працівникам.
Покликаючись на судову практику касаційної інстанції зазначає, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Таким чином, відповідач вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислений в сумі 159 726,98 грн. є очевидно не співмірним, оскільки відповідачем здійснено всі можливі заходи щодо погашення заборгованості по заробітній платі перед позивачем і така відсутня.
Зазначає, що встановлена статтею 117 КЗпП України відповідальність роботодавця перед працівником у розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Окремо зазначає, що позивач не долучив жодних доказів, які б підтверджували що саме наслідком дій відповідача стала втрата нормальних його життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому вважає, що підстави для стягнення моральної шкоди, відсутні.
Більше того, позивач не зазначив, з чого він виходив при оцінці моральної шкоди, не надав жодних доказів чи розрахунків, які б підтверджували розмір моральної шкоди.
Вважає, що наявність моральної шкоди не визначена прямим наслідком несвоєчасної виплати заробітної плати, оскільки застосування принципу презумпції моральної шкоди прямо не випливає з чинного законодавства.
Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в позові.
08.07.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення в силі. 
Учасники справи позивач ОСОБА_1 та представник відповідача ПрАТ «Шахта «Надія», будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки, при цьому судові повістки направлялися за зареєстрованим місцем проживання позивача ОСОБА_1 , а також на офіційну електронну адресу відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідає вимогам ч. 6 ст. 128 ЦПК України.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог місцевий суд виходив з того, що матеріали справи, зокрема довідки № 150 від 23.06.2020 і № 15/1211 від 07.08.2020 свідчать, що у ОСОБА_1 була заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 283696,95 грн., однак така 22.10.2020 була виплачена у повному обсязі, що визнається сторонами.
Разом з цим, суд зазначив, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності, тому доводи в частині форс-мажорних обставин та відсутності коштів, не може виключати відповідальності відповідача.
В цьому контексті суд першої станції врахував рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року, справа № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу.
Оскільки відповідач не надав доказів здійснення всіх залежних від нього заходів для проведення розрахунку з позивачем, який звільнився за станом здоров`я та не мав інших джерел доходу, а ніж заробітна плата, згідно долучених копій відповідного свідоцтва, одружений та виховує неповнолітню дитину, суд прийшов висновку, що відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки не провів з працівником розрахунку в день звільнення.
Таким чином, погодившись із наданим стороною відповідача розрахунком, згідно якого заробітна плата позивача за січень-лютий (у березні позивач перебував у відпустці) 2020 року сукупно становила 52 639 грн., тому з врахуванням відпрацьованих 27 днів, середньоденної заробітної плати в розмірі 1947,89 грн. та періоду затримки розрахунку при звільненні 82 робочі дні (з 26.06.2020 по 22.10.2020), суд першої інстанції прийшов висновку, що середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 159 726, 98 грн.
Також суд врахував, що непроведення розрахунку з позивачем протягом тривалого часу після звільнення призвело до погіршення матеріального становища його сім`ї, тому факт спричинення позивачеві моральної шкоди відповідачем, є доведеним.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд врахував глибину, тривалість, характер моральних страждань позивача, настання у зв`язку з цим негативних змін у його житті, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди складає 1000,00 грн., які підлягають стягненню на його користь з відповідача.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).
Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач  ОСОБА_1 з 08.08.2003 працював підземним гірничим майстром та заступником начальника дільниці з повним робочим днем на ПрАТ «Шахта «Степова», що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 7-8).
29.03.2020 ОСОБА_1 звільнено у зв`язку із виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, згідно із довідкою № 179 від 11 березня 2020 року, виданої КП «Центром первинної медико-санітарної допомоги м. Червонограда», з виплатою вихідної допомоги згідно діючого законодавства.
Зігдно особистої заяви ОСОБА_1 дав згоду на звільнення, від запропонованої йому посади відмовився (а.с. 13).
Позивач одружений та виховує сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 18)
18.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Шахта «Надія» з проханням провести повний розрахунок при звільненні. Із запитом з приводу наявної забезргованості у його довірителя звернувся і адвокат Радик Б.А. (а.с. 10-11).
23.06.2020 ПрАТ «Шахта «Надія» надано відповідь ОСОБА_1 про те, що заборгованість по заробітній платі перед працівниками шахти виникла не з вини підприємства, а зумовлена неналежним виконанням ПАТ «Центренерго» своїх фінансових зобов`язань перед шахтою.
Щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивачу повідомлено, що затримка з виплати заробітної плати є обставиною, яка не залежить від волі шахти, тому підстави для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відсутні та зумовлені форс мажорною обставиною.
Довідкою № 150 від 23.06.2020 ПрАТ «Шахта «Надія» повідомило ОСОБА_1 про те, що заборгованість шахти перед ним становить 283696,95 грн. (а.с. 17).
Зазначені обставини визнаються сторонами, відтак в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
Звертаючись із позовними вимогами у даній справі позивач ОСОБА_1 свої доводи фактично зводить до того, що при звільненні із ним не було проведеного повного розрахунку та заборгованість з виплати заробітної плати становила 283 696,95 грн., відтак внаслідок затримки виплати заробітної плати йому завдано моральних страждань, які оцінював у 10000 грн., також просив стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку.
Заперечуючи позовні вимоги, а також не погоджуючись з оскаржуваним рішенням сторона відповідача зазначає про відсутність заборгованості перед позивачем, не погоджується із стягнутим розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 159 726,98 грн., оскільки такий є очевидно не співмірним, також відсутні підстави для стягнення і моральної шкоди через не доведення та неналежне обґрунтування такої.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституція України).
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Заперечуючи позовні вимоги, як підставу для обґрунтування відповідних доводів, сторона відповідача, зокрема зазначає про загальну заборгованість ПрАТ «Шахта Надія» перед працівниками, а також наявність заборгованості за спожиту електроенергію, тощо.
Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що право на працю особи, а також плата за таку, не може бути поставлена в залежність від права чи заборгованості роботодавця перед іншими працівниками, тому відповідні доводи апеляційний суд відкидає, як безпідставні та такі, що прямо спростовуються законом.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч. 2 ст. 116).
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести із звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, які йому належать. У разі невиконання такого обов`язку, наступає передбачена статтею 117 ЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
У зазначеній нормі також відсутнє будь-яке посилання на те, що така санкція стосується лише заробітної плати чи іншого нарахування, що входить до системи оплати праці. Така санкція застосовується у випадку невиплати будь-якої належної працівнику суми у день звільнення.
Під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не були виплачені належні йому суми при звільненні у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, прийшов правильного висновку про наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
В свою чергу, відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).
У вказаній постанові, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Тому, Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Натомість, зменшуючи суму середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні з 419 005,39 грн до 11 000,00 грн., Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що сума компенсації позивачу за роботу у вихідні дні, 3 443,88 грн, яка встановлена судами попередніх інстанцій, є більш ніж у сто разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні, тому врахувавши очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача Велика Палата Верховного Суду вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 11 000,00 грн., таким чином встановивши її у трикратному розмірі більшою ніж розмір заборгованості. 
У даній справі заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 283 696,95 грн. станом на 22.10.2020 виплачена позивачу у повному обсязі.
Встановивши, що розрахунок з позивачем не проведений у визначений час, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач має нести відповідальність за триваюче правопорушення, передбачене статтею 117 КЗпП України.
Задовольняючи позовні вимоги позивача та дійшовши правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення у користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув таку у розмірі 159 726,98 грн., що фактично в два рази є меншою від заборгованість з виплати заробітної плати, яка була виплачена позивачу вже під час розгляду даної справи.
Таким чином, суд першої інстанції врахував усі обставини справи для забезпечення захисту права позивача на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу та дотримався справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, оскільки стягнута в судовому порядку сума не те, що не перевищує суму заборгованість з виплати заробітної плати, яка становила 283 696,95 грн., а є практично в двічі меншою за таку та становить 159 726,98 грн.
Крім цього, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при проведений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, жодних доказів на спростування такого розрахунку сторона відповідача не надала.
В свою чергу, статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зважаючи на те, що в судовому порядку встановлено, що відповідач порушив трудові права позивача, провів розрахунок з позивачем з порушенням вимог закону, чим заподіяв йому моральних страждань, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, з врахуванням десятирічної роботи у відповідача, його сімейного статусу, при цьому, розмір такої визначений судом першої інстанції в сумі 1000 грн., відповідає засадам розумності та справедливості та є еквівалентним завданим моральним стражданням.
Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до ст. 375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Шахта Надія» - залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 листопада 2020 року -залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 жовтня 2021 року
Головуючий:                                                                                                  А.В. Ніткевич   
Судді:                                                                                                         С.М. Бойко
       С.М. Копняк