УХВАЛА

23 листопада 2021 року 
м. Київ
справа №640/13833/20
адміністративне провадження № К/9901/41003/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Мельник-Томенко Ж.М., 
перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора 
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року 
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року 
у справі №640/13833/20 
за позовом ОСОБА_1 
до Офісу Генерального прокурора 
про визнання протиправною бездіяльності та    зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до  Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 42019,45 грн.;
- зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати та сплатити позивачу вихідну допомогу при звільнені в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 42019,45 грн.;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача, з 21 листопада 2019 по день винесення судового рішення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року позов задоволено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі 210097,25 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати належної позивачу вихідної допомоги при звільненні відмовлено повністю. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року залишено без змін.
11 листопада 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі №640/13833/20.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують приписи статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 4 частини другої    статті 330 КАС України    у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)    статтею 328 цього Кодексу    підстави (підстав).
У поданій касаційній скарзі підставою для перегляду оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції скаржником визначено пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, із посиланням на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19 та від 25 лютого 2021 року у справі №640/8451/20, які застосовано судом апеляційної інстанції при розгляді цієї справи. В обґрунтування скаржник посилається на наявність іншого висновку Верховного Суду щодо застосування статей 40, 44 КЗпП України у подібних правовідносинах, який викладено, зокрема, у постанові від 31 січня 2018 року у справі №820/1119/16.
Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що ні Закон України "Про прокуратуру", а ні Кодекс законів про працю України не містить застережень щодо виплати прокурорам вихідної допомоги при звільненні.
За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Так, предметом розгляду Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі №640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі №420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі №640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі №320/2449/20, від 15 квітня 2021 року у справі №440/3166/20 також було питання виплати вихідної допомоги (передбаченої нормами статті 44 КЗпП України) при звільненні прокурорів на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VІІ (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).
Отже, правовідносини у цій справі та у справах №560/3971/19, №380/1662/20, №260/1890/19, №640/23379/19, №640/8451/20, №420/4581/20, №640/25354/19, №320/2449/20, №440/3166/20 є подібними.
Крім того, у вказаних постановах від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі №640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі №420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі №640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі №320/2449/20, від 15 квітня 2021 року у справі №440/3166/20 Верховний Суд уже викладав свою правову позицію, а саме, що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII (у редакції Закону №113-ІХ) та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Доводи касаційної скарги стосовно врахування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі №820/1119/16, відповідно до якої, враховуючи те, що прокурора звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують з огляду на наступну сталу практику у цій категорії спорів, викладену у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі №640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі №420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі №640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі №320/2449/20, від 15 квітня 2021 року у справі №440/3166/20.
Будь-яких інших підстав для відступу від висновків Верховного Суду скаржником не наведено.
Верховний Суд зазначає, що заявник касаційної скарги довільно ототожнює поняття необхідності відступлення від висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах з нерелевантністю їх застосування судом до спірних правовідносин, а нормативно-правового обґрунтування необхідності відступлення від такого висновку не наводить.
Посилання скаржника на пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України жодним чином не обгрунтовано, оскільки висновок Верховного Суду щодо застосування статті 44 КЗпП України існує, а іншої норми права, щодо якої відсутній висновок, скаржником не наведено.
Враховуючи наявність правового висновку Верховного Суду, викладеного у вищевказаних постановах та усталеної правової позиції щодо застосування частини п`ятої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" та статті 44 Кодексу законів про працю України, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та  незгоди з висновками суду апеляційної інстанції, що відповідають висновкам Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Також суд звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 квітня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі №640/13833/20. 
2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена. 

...........................

...........................

...........................

А.В. Жук
А.Г. Загороднюк 
 Ж.М. Мельник-Томенко ,
Судді Верховного Суду