П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/7697/21	
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов  С.О.
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання провести перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, -
В С Т А Н О В И В:
           28.04.2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення перерахунку та одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 30 повних календарних років в розмірі 50% місячного грошового забезпечення з урахуванням включення до складу місячного грошового забезпечення, з якого обчислено допомогу, щомісячної додаткової грошової винагороди;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 30 календарних років з урахуванням включення до складу місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40% грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги при звільнені.
          Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 року було відкрито провадження у справі.
          В подальшому, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 року адміністративний позов був залишений без руху, відповідно до ч. 13 ст. 171 КАС України, із наданням позивачу строку для усунення недоліків шляхом надання до суду заяви  про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій вказати причини поважності (у разі їх наявності) пропуску строку звернення до суду та надати належні докази. 
На усунення недоліків позовної заяви, позивач 28.07.2021 року подав відповідну заяву, в якій посилався на те, що у спірних правовідносинах предметом спору є виплата грошового забезпечення, яким є одноразова грошова допомога при звільнені, а тому на такі правовідносини не поширюються строки звернення до суду. Також позивач вказував на те, що з 2019 року змінилась практика Верховного Суду стосовно спорів щодо включення  додаткової грошової винагороди  до грошового забезпечення при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.
          Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року відмовлено у задоволені заяви позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду, адміністративний позов – залишений без розгляду.
          Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу і направити  справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно застосування до спірних правовідносин місячного строку звернення до суду, який визначений для спорів щодо прийняття, проходження та звільнення з публічної служби. 
Також, апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції стосовно того, що одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби не входить до структури грошового забезпечення (заробітної плати). При цьому апелянт посилається на  правові позиції Верховного Суду викладені у постановах цього суду від 16.05.2019 року у справі №826/11679/17, від 31.07.2019 року у справі №826/3398/17, від 08.08.2019 року у справі №802/955/17-а, від 19.09.2019 року у справі №826/14564/17, від 16.12.2019 року у справі №825/812/17, та на правовий висновок Великої Плати Верховного Суду, викладений у постанові від 06.02.2016 року у справі №522/2738/17. 
За таких обставин, апелянт вважає, що одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби входить до одноразових видів грошового забезпечення, а отже по суті є заробітною платою, звернення до суду про стягнення якої не обмежується будь-яким строком.
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач посилається на безпідставність доводів апелянта, та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що ОСОБА_1 наказом Міністра оборони України №374 від 19.11.2013 року звільнений  (за станом здоров`я) з військової служби у запас (а.с. 10).
Також, відповідно до наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону №261 від 04.12.2013 року позивач з 04.12.2013 року виключений зі списків особового складу центру та всіх видів забезпечення. Вказаним наказом також визначено виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільнені за 30 календарних років з розрахунку 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (а.с. 11).
Відповідно до наданої позивачем до суду першої інстанції архівної довідки від 26.04.2021 року №Н-563/557, позивачу у грудні 2013 року була нарахована та виплачена одноразова грошова допомога при звільнені  в сумі 64634,72 грн. (а.с. 14-17).
Також, відповідно до матеріалів справи, апелянт 29.03.2021 року, за вхідним №1082, звернувся до начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону із заявою, в якій, окрім іншого, просив провести перерахунок та виплатити одноразову грошову допомогу при звільнені з включенням до складу місячного грошового забезпечення, з якого обчислюється зазначена допомога,  щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум (а.с. 12).
Листом від 19.04.2021 року за вихідним №548/1396, Військово-медичний клінічний центр Південного регіону повідомив  апелянта про те, що на теперішній час провести донарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільнені є неможливим, оскільки на час звільнення апелянта з військової служби наказ Міністра оброни України №260 від 11.06.2008 року щомісячна додаткова грошова винагорода  не включалась у складову  для виплати одноразової грошової допомоги при звільнені (а.с. 13).
ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним позовом 28.04.2021 року. 
Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 , поданої на усунення недоліків, та залишаючи адміністративний позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що недоліки позовної заяви не були усунені, оскільки спірні правовідносини стосуються бездіяльності суб`єкта владних повноважень допущеної під час обрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільнені у грудні 2013 року, а тому позивач повинен був дізнатись про порушення його прав починаючи з 04.12.2013 року та звернутись за їх захистом в межах місячного строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України для правовідносин що стосуються прийняття, проходження та звільнення з публічної служби. При цьому суд першої інстанції виходив також з того, що  одноразова грошова допомога при звільнені не є заробітною платою (грошовим забезпеченням), при зверненні до суду про стягнення якої не застосовуються строки.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
Предметом спору в цій справі є:
- бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо не проведення перерахунку та виплатити ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за 30 повних календарних років в розмірі 50% місячного грошового забезпечення з урахуванням включення до складу місячного грошового забезпечення, з якого обчислено допомогу, щомісячної додаткової грошової винагороди;
- вимога щодо відновлення порушеного, на думку позивача права, про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 30 календарних років з урахуванням включення до складу місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 40% грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги при звільнені.
Відповідно до преамбули Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цей Закон відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно із частинами 1 та 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять:
- посадовий оклад, оклад за військовим званням;
- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
- одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до ч. 2 ст. 15 «Пенсійне забезпечення і допомога» Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Постановою КМУ №1294 від 07.11.2007 року (чинною станом на 04.12.2013 року), окрім іншого у додатках №№25-28, 33 затверджені додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу,  щомісячні та одноразові та їх розміри. Зокрема, серед одноразових вдів грошового забезпечення, затверджених вказаною постановою, відсутній такий вид одноразового грошового забезпечення, як       .
Таким чином, хоча грошова допомога при звільненні з військової служби й підпадає під ознаки одноразової допомоги, але має інше правове призначення. Вона відноситься до разових платежів і має характер окремих гарантій держави щодо соціального захисту громадян, зокрема військовослужбовців. За цими ознаками одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби не може входити до складу грошового забезпечення, та вважатись грошовим забезпеченням у розумінні  заробітної плати.
Враховуючи викладене  апеляційний суд погоджується із висновком  суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини є правовідносинами щодо звільнення з публічної  служби.
За таких обставин, апеляційний суд відхиляє посилання апелянта  на судові рішення Верховного Суду від 16.05.2019 року у справі №826/11679/17, від 31.07.2019 року у справі №826/3398/17, від 08.08.2019 року у справі №802/955/17-а, від 19.09.2019 року у справі №826/14564/17, від 16.12.2019 року у справі №825/812/17, оскільки вони ухвалені за інших фактичних обставин та за інших спірних правовідносин, ніж ті які виникли у спаєві яка переглядається апеляційним судом.
Також апеляційний суд вважає помилковим посилання апелянта на правовий висновок Великої Плати Верховного Суду викладений у постанові від 06.02.2016 року у справі №522/2738/17, оскільки він не стосується питання  поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.
Апеляційний суд зазначає, що  апелянт отримавши у грудні 2013 року у у у  ? з військової служби лише 19.04.2021 року вчинив дії (подав до відповідача заяву про перерахунок допомоги), тобто більш ніж сім років   апелянт не вчиняв жодних дій, що свідчить про пасивну триваючу поведінку позивача.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Апеляційний суд зазначає, що, а ні заява подана на усунення недоліків позовної заяви, а ні апеляційна скарга не містять обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежали від волевиявлення позивача, та пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду з адміністративним позовом.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що зміна в практиці Верховного Суду також не є підставою для пропуску процесуального строку.
За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин місячного строку звернення до суду, встановленого ч. 5 ст. 122 КПАС України, та щодо відсутності поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції під час вирішення питання щодо поважності  причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно, з додержанням норм матеріального і процесуального права постановив ухвалу про залишення адміністративного позову без розгляду, внаслідок чого, відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін.
Керуючись ст. ст. 2-12, 122, 72-78, 294, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року у справі №420/7697/21 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 12.10.2021 року.

Головуючий суддя 	 	Домусчі С.Д.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Шляхтицький О.І.