Дата документу 30.11.2021 Справа № 331/3641/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №331/3641/21        Головуючий у 1 інстанції: Солодовніков Р.С.
Провадження № 22-ц/807/3986/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» листопада 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, третя особа: Квартирно-Експлуатаційний відділ м. Запоріжжя, про поновлення на квартирному обліку, 

ВСТАНОВИВ:

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, третя особа: Квартирно-Експлуатаційний відділ м. Запоріжжя, про поновлення на квартирному обліку.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період з 04.08.1977 року по 13.03.1992 року проходив військову службу в Радянських та Українських збройних силах України. Під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 (м. Запоріжжя), 03.10.1991 року використав своє право на постановку на квартирний облік, у зв`язку з чим подав відповідний рапорт.
13.03.1992 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу командуючого Сухопутних військ СНД №069 від 30.01.1992 року був звільнений з військової служби в запас за вчинення проступку, що дискредитує високе звання радянського офіцера. 
Не погодившись з підставою звільнення, він направив звернення до Міністерства оборони України. Згідно перевірки головної контрольно-ревізійної інспекції Міністерства оборони України та за поданням командуючого військами Одеського військового округу, наказом Міністра оборони України № 289 від 22.07.1996 року було внесено зміни в наказ командувача Сухопутних військ СНД №069 від 30.01.1992 року та визначено підставу його звільнення до запасу у зв`язку з хворобою.
У 2018 і 2021 роках після звернення до начальника КЕВ м. Запоріжжя і військового комісара Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки він дізнався про те, що не перебуває на квартирному обліку, що вважає порушенням своїх прав на житлове забезпечення як військовослужбовця. 
На підставі зазначеного просив: визнати протиправною відмову військового комісара Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо невнесення його звернення на розгляд житлової комісії, зобов`язати житлову комісію Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки поновити його на квартирному обліку як особу, яка потребує поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання з 03 жовтня 1991 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на надання належних доказів на підтвердження позовних вимог, наявність оригіналу рапорту у керівництва, збереження облікових справ на протязі п`яти років після одержання військовослужбовцями жилих приміщень чи зняття їх з квартирного обліку з подальшим їх знищенням, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що згідно з архівними даними позивач не перебував на квартирному обліку в жодній військовій частині Запорізького гарнізону та КЕВ м. Запоріжжя, надана позивачем копія рапорту не містить відміток реєстрації даного документу згідно з вимогами Інструкції з діловодства у військовій частині.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходів з того, що позивачем не доведено факту постановки його на квартирний облік як військовослужбовця у встановленому законодавством порядку.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю третьої групи безстроково внаслідок травми, отриманої в результаті нещасного випадку, який не пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби. 

Згідно з відповіддю начальника КЕВ м. Запоріжжя №1878 від 05.07.2021 року ОСОБА_1 станом на 01.07.2018 року на квартирному обліку в жодній військовій частині Запорізького гарнізону та КЕВ м. Запоріжжя не перебуває.

12.03.2021 року начальником КЕВ м. Запоріжжя була надана відповідь №830 про те, що ОСОБА_1 станом на 01.01.2021 року на квартирному обліку в Запорізькому гарнізоні не перебуває. За останні 15 років в жодній військовій частині (установі) на квартирному обліку не перебував. 
Відповідно до п.12 наказу Міністра оборони СРСР від 10.11.1975 року №285, що діяв до 23.12.1992 року, військовослужбовці, звільнені в запас або відставку, по вибраному при звільненні місця проживання, забезпечувалися житловою площею виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих в порядку, встановленим Радою Міністрів СРСР. Підстав залишення на квартирному обліку після звільнення у 1991 році не було (а.с.9). 

За змістом відповіді Запорізького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки №1411 від 31.05.2021 року підстав для розгляду питання щодо постановки ОСОБА_1 на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання на об`єднаній житловій комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 не має, оскільки у поданих із заявою документах відсутня інформація щодо перебування ОСОБА_1 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, а також інформація про забезпеченість житлом на день звернення (а.с.1411).

Частиною першою статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що військовослужбовці забезпечуються жилими приміщеннями державою. Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей, які проживають разом з ними, надається жиле приміщення, що має відповідати вимогам статті 50 ЖК Української РСР.

Статтею 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що військовослужбовцям, звільненим з військової служби у зв`язку з інвалідністю внаслідок поранення, контузії,каліцтва або захворювання, одержаних при проходженні військової служби, жилі приміщення за місцем проживання, обраним з урахуванням встановленого порядку, надаються у першу чергу.

За загальним правилом, визначеним статтями 36, 37 ЖК Української РСР облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік у випадках і в порядку, встановлюваних Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР, громадян може бути взято на облік і не за місцем їх проживання. Облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і за місцем проживання.

Згідно з пунктом 35 Положення про порядок забезпечення жилою площею у Збройних Силах України, введеним в дію наказом Міністра оборони України від 23 грудня 1992 року № 220 з наступними змінами(далі - Положення N 220) всі питання, пов`язані із забезпеченням житлом військовослужбовців, вирішуються за місцем проходження ними служби. 

За пунктами 11-13 Положення №220 військовослужбовці беруться на квартирний облік рішенням житлової комісії військової частини, затвердженим командиром військової частини. На засіданні комісії має право бути присутнім військовослужбовець, відносно якого вирішується питання прийняття на квартирний облік.

В рішенні вказується дата прийняття на облік, склад сім`ї, підстави для прийняття на облік, вид черги надання житлових приміщень (загальна черга, в першу чергу), а у випадку відмови в прийнятті на облік - підстави відмови з посиланням на відповідну норму житлового законодавства.

Датою постановки на квартирний облік вважається день, коли було винесене рішення житловою комісією військової частини про прийняття на квартирний облік. День прийняття на квартирний облік визначає місце військовослужбовця на одержання житлового приміщення.

Перебування військовослужбовця на квартирному обліку за останнім місцем служби, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового та позачергового одержання жилих приміщень, підтверджується довідкою, виданою відповідною КЕЧ району та командиром військової частини (додаток N 2 до цього Положення).

На кожного військовослужбовця, взятого на квартирний облік, оформлюється облікова справа, у якій знаходяться необхідні документи: рапорт про прийняття на квартирний облік, який підписується членами сім`ї, що проживають разом з військовослужбовцем, мають самостійне право на отримання житла та бажають разом з ним стати на облік; довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку; довідка про те, чи перебувають члени сім`ї на квартирному обліку за місцем роботи (у виконавчих комітетах місцевих Рад). Інші документи при потребі житлові комісії самі запитують через командирів військових частин у відповідних державних органів, установ, організацій.

Обліковій справі надається номер, що відповідає номеру у книзі обліку осіб, які перебувають у черзі на отримання жилих приміщень.

Облікові справи є документами особливої ваги. Вони зберігаються в місцях квартирного обліку військовослужбовців, а після отримання ними жилих приміщень - у виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, чи в квартирно-експлуатаційних частинах районів, які видали ордер на заселення жилих приміщень.

Облікові справи зберігаються протягом 5 років після одержання військовослужбовцями жилих приміщень чи зняття їх з квартирного обліку. По закінченню цього терміну справи знищуються встановленим порядком.

Військовослужбовці перебувають на квартирному обліку у військовій частині та КЕЧ району до отримання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених у цьому пункті: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала необхідність для надання іншого жилого приміщення; при переміщенні військовослужбовця до нового місця служби у інший населений пункт; при засудженні військовослужбовця до позбавлення волі на термін понад 6 місяців, крім умовного засудження; при наданні відомостей, що не відповідають дійсності та які стали основою для прийняття на облік або неправомірних дій командування при вирішенні питання про прийняття на облік.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що підставою постановки військовослужбовця на квартирний облік є рішення житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини, та дійшов правильного висновку що надана позивачем копія рапорту від 03.10.1991 року не містить відміток реєстрації даного документу згідно з вимогами Інструкції з діловодства у військовій частині (штампів, печаток, вхідного номеру та даних реєстрації), не підтверджує його розгляд уповноваженим органом, як і факту прийняття рішення за результатами його розгляду. 

Ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій позивачем не надано довідки , яка підтверджує перебування військовослужбовця ОСОБА_1 на квартирному обліку за останнім місцем служби, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового та позачергового одержання жилих приміщень

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено статтями 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

До апеляційної скарги ОСОБА_1 долучені копії послужного списку та військового квитка ОСОБА_1 , які до суду першої інстанції не подавались..

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 грудня 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова