Номер провадження: 22-ц/813/9317/21 
Номер справи місцевого суду: 495/11108/19
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.11.2021 року                                                                  м. Одеса

            Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                 суддів: Дришлюка І.А., Громіка Р.Д., 
 
             в порядку спрощеного провадження переглянув апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, -
 
В С Т А Н О В И В:
28 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають повнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
До досягнення сином повноліття відповідач сплачував аліменти на його утримання нерегулярно та на сьогоднішній день має чималу заборгованість, а після досягнення сином повноліття, сплату аліментів припинив повністю. 
30 липня 2019 року ОСОБА_3 був зарахований на факультет Технології та товарознавства харчових продуктів і продовольчого бізнесу до Одеської національної академії харчових технологій /Форма навчання денна, держзамовлення/. 
Крім того, зазначає, що син проживає в гуртожитку академії, що зумовлює додаткові витрати, а саме оплату за проживання у розмірі 6 240 грн. на рік. 
За період з 01.09.2019 року по 28.02.2020 рік позивач сплатила одноособово 3 120 грн.. 
Разом з тим,  на сьогоднішній день у неї відсутній будь-яких дохід, крім соціальної допомоги у розмірі 860 грн., оскільки вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. 
Стверджує, що на сьогоднішній день відповідач будь-якої матеріальної допомоги на утримання сина не надає, тому вона змушена звернутись до суду із відповідним позовом.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, проте матеріали справи містять його письмовий відзив від 06 березня 2020 року, згідно якого відповідач проти позовних вимог повністю заперечує, вказуючи на наявності у нього іншої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання якого з відповідача стягуються аліменти у розмірі 1/6 всіх видів доходу до досягнення повноліття. 
Також вказав, що згідно довідки з місця навчання спільного з позивачкою сина, термін навчання дитини - до 30.06.2021 року, тому неправомірно заявлена вимога про стягнення з ОСОБА_2 аліментів до досягнення сином 23 річного віку. 
Вимоги щодо стягнення з відповідача суми сплаченої за гуртожиток загалом недоцільні, адже норми сімейного кодексу, які врегульовують питання стягнення аліментів на період навчання повнолітньої дитини не передбачають стягнення додаткових витрат. 
З урахуванням усього вищевикладеного, відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 травня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який навчається в Одеській національній академії харчових технологій на І скороченому  курсі денної форми навчання, в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку /доходу/ ОСОБА_2 ,  починаючи з дня подання заяви, а саме з 28.12.2019 року та до закінчення навчання, а саме до 30.06.2021 року, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 23-річного віку.
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840, 80 грн на користь держави.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення змінити в частині розміру аліментів, що підлягають стягненню з 1/6 частини всіх видів заробітку /доходу/ ОСОБА_2 на 1/4 частину. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 26 листопада 2021 року. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, та заперечення на апеляцію, що міститься у відзиві відповідача ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно із частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За нормами статті 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199 - 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Статтею 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
Судом першої інстанції встановлено, що дійсно сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у 2005 році, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 3).
В період шлюбу у позивача та відповідача народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).
Наразі дитина проживає та зареєстрований за адресою матері, що підтверджується відповідними довідками про реєстрацію місця проживання позивача та сина ОСОБА_3 ..
Згідно довідки №005 від 04.11.2019р., виданої Одеською національною академією харчових технологій, ОСОБА_3 дійсно є студентом І курсу, СВО «Бакалавр», факультету Технології та товарознавства харчових продуктів і продовольчого бізнесу Одеської національної академії харчових технологій. Денна форма навчання, державне замовлення. Зарахований на І скорочений курс, наказ №560-03 від 30.07.2019р.. Запланований термін навчання до 30 червня 2021 року (а.с. 4).
Позивач вказує, що за проживання сина у гуртожитку потрібно сплачувати 6 240 грн., що потребує додаткових витрат. 
Так, згідно квитанції №86 від 03.09.2019р. вбачається, що за проживання у гуртожитку в період 01.09.2019р. - 28.02.2020р. сплачено 3 120 грн., платник - ОСОБА_3 ..
Відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 серпня 2013 року, яким зменшено розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частини всіх видів заробітку на 1/6 всіх видів заробітку /доходу/, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.11.2013 року вбачається, що підставою для зменшення розміру аліментів стало, зокрема наявність у позивача неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання якої проводиться стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини його заробітку.
Таким чином, на утриманні відповідача ще перебуває неповнолітня дитина. 
Судом першої інстанції було встановлено, що 21 лютого 2013 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 у розмірі 1/6 частини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Разом з тим 24 липня 2018 року державним виконавцем Демяновим Є.В. повернуто виконавчий документ стягувачу, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно її письмової заяви від 23 липня 2018 року.
Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 щодо зміни розміру аліментів, що підлягають стягненню зводяться до припинення будь-якиї зобовязань по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що факт повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» не свідчить про припинення правовідношення зобов`язального характеру, адже аліментний обов`язок у відповідача, встановлений за рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 серпня 2013 року у справі №495/5767/13-ц не виключний, а лише повернення виконавчого документа, за заявою стягувача, не позбавляє її права повторного звернення до примусового виконання на протязі його дії, а отже до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Колегія суддів приходить до висновку, що місячний розмір аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, необхідних до стягнення з відповідача на користь позивача, визначений судом першої інстанції, щомісячно, не слід вважати таким, що порушує права чи інтереси сторін, із врахуванням обставин встановлених судом. Такі аліменти узгоджуватимуться з вимогами закону, відповідатимуть інтересам дитини, покриватимуть суттєву частину витрат на дитину і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Такий розмір аліментів забезпечуватиме реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб повнолітнього сина та не порушуватиме правила щодо дотримання загалом паритету (рівності) батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання, підстав для відступу від якого не встановлено і не доведено.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Відтак, апеляційний суд дійшов до переконання що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи.
Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами п. 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.
З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір заборгованості становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційній суд у складі колегії суддів, -
П О С Т А Н О В И В: 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 травня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 26 листопада 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік