ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2506/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  27 жовтня 2021 року                                                                      м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1   про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,
  В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з позивачем повного розрахунку на день звільнення з 03.08.2019; стягнути з відповідача на користь позивача середнього заробітку (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні, за період з 04.08.2019 по день фактичного розрахунку 02.03.2021 із розрахунку 581,64 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач при звільненні позивача не провів усіх розрахунків з виплати грошової компенсації за дні невикористаної відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення. У зв`язку з не проведенням повного розрахунку при звільненні, позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Враховуючи наведене, вважає, що невиплата вказаних видів грошового забезпечення порушує права позивача.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 р. позовну заяву задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1   на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25000 (двадцять п`ять тисяч грн 00 коп.), сума без виключення сум відрахування на податки.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 27.10.2021.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач звільнений з військової служби на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 03.08.2019 № 160, і виключений зі списків особового складу частини з 03.08.2019, що підтверджується витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 12).
Під час проходження служби, позивачу не була виплачена індексація грошового забезпечення та компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати вказаних видів грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. 
Так, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі № 620/3885/19,   позов задоволено повністю. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015 - 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 03.08.2019.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.11.2020                  № 620/3691/20, позов задоволено повністю. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
На виконання вказаних рішень суду, 02.03.2021 відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем, що також підтверджується довідкою відповідача № 130 від 17.03.2021 (а.с.17).
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що встановивши, що працівникові в день звільнення не було сплачено всі належні від підприємства суми, суд на підставі    статті 117 Кодексу законів про працю України,  стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини. Озатримка спірної виплати відбулась з вини відповідача, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 25000,00 грн., що відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до  положень статті 116 КЗпП України,  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Згідно з приписами  статті 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь    працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, що встановлено частиною другою  статті 117 КЗпП України.
Передбачений частиною першою  статті 117 КЗпП України,  обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 КЗпП України.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 у справі № 620/3885/19, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015 - 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, - 03.08.2019. Крім того, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 № 620/3691/20, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
Слід врахувати, що звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав, тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України, переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Натомість, частина друга статті 117 КЗпП України, стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Тож, з наведеного слідує, що у разі, коли між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то, в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі              № 821/1083/17, підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Важливим критерієм для зменшення розміру середнього заробітку, відповідно до правових висновків Верховного Суду, є період затримки (прострочення) виплати   заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.
Так, саме тривалість періоду затримки виплат зумовила зростання розміру середньої заробітку. Надаючи оцінку діям роботодавця, суд звертає увагу на сумлінність дій військової частини при проведенні розрахунку із працівником і лише неправильне тлумачення норм права спричинило утворення заборгованості.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, однак, зі зменшенням розміру відшкодування, яке визначено виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України з урахуванням таких критеріїв.
Так, з матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби, виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення з 03.08.2019, вважаючи, що йому при звільненні не виплачена індексація грошового забезпечення та компенсація за невикористану додаткову відпустку, позивач звернувся до суду в   грудні 2019 та вересні 2020 року.
В матеріалах справи наявна довідка про середньоденну заробітну плату позивача, яка розрахована відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» де вказано, що   середньоденне грошове забезпечення позивача становить 581,64 грн (а.с.16), затримка у виплаті складає 395 дні, та розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 229747,80 грн (395 грн*581,64 грн).
Докази, з чим пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення до суду, позивач суду не надав. Отже, позивачем не доведено вказані обставини, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 25000,00 грн., яка відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.
Колегія суддів вважає вказані висновки суду першої інстанції цілком обґрунтованими. 
Разом з тим, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації саме на підставі судових рішень, не змінює правової природи таких виплат, як коштів, що належали до виплати позивачу на день його звільнення зі служби. Право на отримання вказаних виплати у позивача виникло у зв`язку з проходженням військової служби, а судовими рішеннями відповідне право було лише підтверджене. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.
Щодо посилань апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що виразилось у неповідомленні відповідача про відкриття провадження у справі, що позбавило можливість надати відзив на позовну заяву та скористатись наданими стороні у справі правами, колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять супровідний лист суду першої інстанції про направлення копії ухвали суду про відкриття провадження у справі та копії позову, який містить відмітку сектору обліку та відправки кореспонденції (одержано до відправки 13.04.2021), тобто, судом було виконано обовязок направити матеріали по справі стороні - відповідачу, водночас, причини можливого неотримання вказаного листа від суду за даних обставин, не залежали від суду.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, та не підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,
        
   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 р. - залишити без змін.

          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                           О.М. Ганечко

Судді                                                                                                        В.В. Кузьменко

                                                                                                             Я.М. Василенко