Постанова                               
Іменем України
17 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 127/13991/17
провадження № 61-1236св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
треті особи: Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2020 року у складі судді Федчишена С. А. та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Копаничук С. Г., Медвецького С. К.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовну заяву мотивовано тим, що з 06 липня 1984 року до 02 листопада 
2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 16 травня 2005 року позивач отримав ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яку в подальшому за договором міни 
від 30 серпня 2005 року обміняли на трикімнатну квартиру 
АДРЕСА_2 . При обміні квартири позивач доплатив власні кошти у сумі 8 700 доларів США, а також ним було здійснено ряд ремонтних робіт у квартирі з покращенням її технічного стану на загальну суму 46 047 грн. 
Вказував, що кошти у сумі 8 700 доларів США він отримав в борг у 2005 році і зазначена сума коштів була повернута з його особистих коштів, тому вважає, що має право на збільшення розміру своєї частки у квартирі, яка, з урахуванням оціночної вартості квартири, має становити 623 011,66 грн. 
Посилаючись на вищевикладена, позивач просив визначити його частку у спірній квартирі в грошовому еквіваленті у розмірі 623 011,66 грн, які стягнути з ОСОБА_2 як грошову компенсацію за належну йому частку.
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та поділ спільного майна подружжя.
Позовну заяву мотивовано тим, що квартира 
АДРЕСА_2  не належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а відповідно до договору міни від 30 серпня 2005 року належить їй, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності у рівних частках. За таких обставин вказана квартира не може бути предметом поділу між колишнім подружжям як об`єкт спільного майна. Натомість у первісній позовній заяві до поділу не було включено майно, яке було придбано нею та ОСОБА_1 у період шлюбу за оплатними угодами, зокрема автомобілі Mitsubishi, 1989 року випуску, та Seat, 2005 року випуску. Перший з автомобілів до цього часу зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , а другий автомобіль - Seat, 2005 року випуску, 28 грудня 2016 року без її згоди був перереєстрований на ОСОБА_4 , яка є матір`ю відповідача.
Просила суд припинити право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку спірної та визнати право власності на цю частку за позивачем; поділити майно, яке є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю, визнавши за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль Mitsubishi, 1989 року випуску. З врахуванням того, що автомобіль Seat, 
2005 року випуску був відчужений ОСОБА_1 без її на те згоди, просила стягнути з неї грошову компенсацію вартості його частки у квартирі АДРЕСА_2 з урахуванням поділу їх спільного майна у розмірі 258 111, 66 грн.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня            2020 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 17 грудня 2020 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. 
Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль марки Mitsubishi, 1989 року випуску. 
Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/3 частку у квартирі АДРЕСА_2 . 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/3 частки у квартирі АДРЕСА_2 
з урахуванням поділу спільного сумісного майна подружжя у розмірі 
258 111,66 грн та визнано за нею право власності на 1/3 частку у вказаній квартирі.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за первісним позовом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 не зазначено конкретний розмір частки у спірній квартирі, на який необхідно збільшити його частку та не вказано на те, у кого із двох інших співвласників квартири необхідно вилучити цю частку для передачі позивачу, що саме по собі виключає можливість для задоволення позовних вимог. Сам факт здійснення доплати ОСОБА_1 за договором міни від 30 серпня 2005 року не може свідчити про обґрунтованість його вимог щодо збільшення розміру частки у спірній квартирі, оскільки з розміром своєї частки позивач погодився, підписавши договір міни.
 
Задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з наявності підстав для припинення права власності ОСОБА_1 на 1/3 частку у спірній квартирі з виплатою йому грошової компенсації вартості цієї частки у розмірі 388 111, 66 грн і припинення права власності відповідача на цю частку не завдасть йому шкоди та не порушить його житлових прав, оскільки у його власності перебуває 1/2 частка квартири АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_4 .
Також суд врахував, що автомобілі Mitsubishi, 1989 року випуску, та Seat, 
2005 року випуску, були придбані на ім`я ОСОБА_1 у період шлюбу з ОСОБА_2 , отже є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, а тому таке майно підлягає поділу з визнанням за 
ОСОБА_1 права особистої приватної власності на автомобіль Mitsubishi, 1989 року випуску. Судом вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості відчуженого ним без її згоди автомобіля Seat, 2005 року випуску, у розмірі 91 000 грн та грошову компенсацію за автомобіль Mitsubishi, 1989 року випуску, у розмірі 
39 000 гривень. При цьому, врахувавши припинення права ОСОБА_1 на 1/3 частку у спірній квартирі та стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації вартості цієї частки, суд виходив з доцільності не стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за спільне майно подружжя, а зменшити на 130 000 грн суму компенсації, яка має бути сплачена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 як компенсація вартості його частки у спільній квартирі, з врахуванням чого сума грошової компенсації за належну ОСОБА_1 частку у квартирі повинна становити 258 111, 66 грн.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 156/1176/18, від 28 серпня 2019 року у справі 
№ 537/3321/17, постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що автомобіль Seat, 2005 року випуску, був придбаний ним за особисті кошти, які він отримав у борг від своєї матері та переданий останній у рахунок погашення заборгованості. Визначена судами попередніх інстанцій вартість спірних автомобілів не відповідає дійсності. Вказував, що у матеріалах справи наявні достатні та допустимі докази здійснення ним поліпшення у спірній квартирі, а тому вважав, що він має право на збільшення частки у спільному майні.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень. 
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 10 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
З 06 липня 1984 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2016 року.
 
Відповідно до договору міни від 30 серпня 2005 року, ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як «сторона один» та ОСОБА_5 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діяла від свого імені та від імені свого малолітнього сина ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , як «сторона два» здійснили обмін квартир. При цьому у власність «сторони один» переходить в рівних частках кожному квартира АДРЕСА_2 . У власність «сторони два» переходить у рівних частках квартира 
АДРЕСА_1 .
 
Згідно з пунктом 1 договору міни від 30 серпня 2005 року, міна проводиться без доплати.
 
Згідно з висновком експерта від 03 квітня 2019 року, який складений Подільським центром судових експертиз, ринкова вартість вказаної квартири становить 1 164 335 грн.
 
Станом на 15 вересня 2017 року за ОСОБА_1 з 17 червня 2000 року зареєстрований транспортний засіб Mitsubishi, 1989 року випуску. Крім того, з 21 вересня 2007 року до 28 грудня 2016 року у власності ОСОБА_1 перебував транспортний засіб марки Seat, 2005 року випуску.
 
Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 вбачається, що саме 28 грудня 2016 року транспортний засіб Seat, 2005 року випуску, був зареєстрований на ОСОБА_4 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Щодо спірної квартири
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
 
Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
 
Оскільки спірне нерухоме майно виділити в натурі неможливо, з огляду на площу квартири (77,7 кв. м), її знаходження на другому поверсі триповерхового будинку та проживання в ній трьох осіб, ОСОБА_1 має право на отримання від відповідача компенсацію 1/3 частки вартості квартири  АДРЕСА_2 .
З урахуванням викладеного, враховуючи розмір частки ОСОБА_1 у спірній квартирі (1/3), неможливість виділення такої частки у натурі та згоду останнього на виплату йому компенсації, суди правильно вважали, що розмір компенсації за вказану частку квартири становить 388 111,66 грн.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що внаслідок здійснення ним поліпшень у спірній квартирі його частка збільшилася з 1/3 до 2/3 
є помилковими.
 
Відповідно до частини третьої статті 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.
 
Співвласник наділений правом вимагати збільшення своєї частки за обов`язкової наявності таких чотирьох умов: 1) поліпшення спільного майна не можна відокремити від спільного об`єкта. При цьому мається на увазі не технічна неможливість відокремлення поліпшень від речі, а неможливість відокремлення їх без пошкодження або істотного знецінення речі. Якщо виходити із змісту частини першої статті 187 ЦК України, нерозривний зв`язок поліпшень з річчю має місце у тому випадку, коли відділення поліпшень має наслідком пошкодження або істотне знецінення безпосередньо основної речі, від якої були відокремлені поліпшення, а не самих поліпшень; 2) поліпшення зроблені за кошти цього співвласника, без залучення коштів інших співвласників. Якщо кошти, за рахунок яких були зроблені поліпшення, не належать співвласнику, поліпшення вважатимуться майном, набутим ним без достатньої правової підстави (глава 83 ЦК України); 3) поліпшення були зроблені за згодою всіх інших співвласників; 4) при здійсненні поліпшень було додержано порядок використання спільного майна, тобто загальні засади володіння та користування спільним майном, визначені законом, а також умови володіння та користування спільним майном у відповідності з домовленістю між співвласниками.
 
Частки співвласників можуть бути змінені на підставі договору між співвласниками або на підставі судового рішення. За відсутності хоча б однієї із наведених умов поліпшення жодним чином не вплине на зміну часток у праві спільної часткової власності.
 
Правила частини третьої статті 357 ЦК України стосуються випадків, коли внаслідок здійснених поліпшень спільного майна співвласник вимагає від інших співвласників збільшення своєї частки у цьому майні. Такі поліпшення повинні стосуватися як частки співвласника, який бажає збільшення його частки, так і іншого (інших) співвласника (співвласників) спільного майна. 
 
При цьому обов`язковим для такого збільшення є дотримання співвласником передумов, визначених цією статтею, зокрема таких: поліпшення спільного майна не можна відокремити поліпшення, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.
 
Суди попередніх інстанцій, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, не встановили правових підстав, передбачених частиною третьою статті 357 ЦК України для збільшення частки ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на квартиру, оскільки ним не доведено наявність обумовлених цією статтею сукупності умов для застосування відповідних наслідків.
 
Надані ОСОБА_1 докази на підтвердження витрат на проведення ремонтних робіт не можуть слугувати підставою для збільшення розміру частки у спірній квартирі, оскільки ним не були надані докази належності йому на праві особистої приватної власності витрачених ним коштів на проведення таких робіт, оскільки на час здійснення таких витрат 
ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що свідчить про належність вказаних коштів до їх спільної сумісної власності. 
 
Крім того, суди правильно вважали, що поточний ремонт житла, без капітального переобладнання не може бути підставою для збільшення частки у майні, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
 
Отже, ОСОБА_1 не доведено, що поліпшення, на які він посилається, зроблені ним власним коштом за згодою всіх співвласників квартири, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна, а також, що ці поліпшення спільного майна не можна відокремити.
 
Посилання позивача на те, що при обміні квартири він доплатив власні кошти у сумі 8 700 доларів США є необґрунтованими, оскільки спростовуються пунктом 1 договору міни від 30 серпня 2005 року, відповідно до якого міна проводиться без доплати. 
 
Щодо поділу автомобілів
 
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
 
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. 
 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна,
що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.
 
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Судами установлено, що у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було придбано автомобіль Mitsubishi, 1989 року випуску, та автомобіль Seat, 2005 року випуску.
 
При цьому автомобіль Seat, 2005 року випуску, був відчужений 28 грудня 
2016 року ОСОБА_1 без письмової на те згоди ОСОБА_2 після припинення спільного проживання та розірвання шлюбу.
 
Суди вважали, що ринкова вартість автомобіля Mitsubishi, 1989 року випуску, становить 78 000 грн, а вартість транспортного засобу Seat, 2005 року випуску, складає 182 000 грн.
 
Вказану вартість транспортних засобів ОСОБА_1 у суді першої інстанції не оспорювалася.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій неправильно визначили вартість спірних автомобілів є помилковими, оскільки на їх спростування ОСОБА_1 не надав жодного доказу. При цьому судами роз`яснювалося сторонам право щодо призначення експертизи на предмет встановлення вартості автомобілів, яким 
ОСОБА_1 не скористався. 
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди попередніх інстанцій, встановивши, що зазначені транспортні засоби набуті сторонами у період шлюбу, є об`єктом їх права спільної сумісної власності, врахувавши факт згоди ОСОБА_2 на одержання грошової компенсації вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності на Mitsubishi, 1989 року випуску, а також вартість відчуженого автомобіля Seat, 2005 року випуску, дійшли обґрунтованого висновку про те, що розмір такої компенсації становить 130 000 грн.
 
При цьому, з урахуванням припинення права ОСОБА_1 на 1/3 частку у квартирі  АДРЕСА_2 та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості цієї частки у розмірі 388 111,66 грн, а також стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості часток у праві спільної сумісної власності на спірні автомобілі у розмірі 130 000 грн, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача різниці такої компенсації у розмірі 258 111, 66 грн (388 111,66 грн - 130 000 грн).
Доводи касаційної скарги про те, що автомобіль Seat, 2005 року випуску, був його особистою приватною власністю, оскільки був придбаний ним за особисті кошти, які він отримав у борг від своєї матері, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. 
 
Посилання заявника на неврахування висновку, який викладено у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року № 6-801цс16, не можуть бути прийняті судом, оскільки ОСОБА_1 всупереч положенням частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України не надано доказів, що вказаний автомобіль був придбаний за його особисті кошти, а тому відсутні підстави вважати транспортний засіб його особистою власністю. Отже, суди розглянули дану справу із врахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Суди попередніх інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права. 
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, 
а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 
2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 грудня 
2020 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта