Дата документу 05.10.2021 Справа № 334/1769/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №334/1769/21        Головуючий у 1 інстанції: Філіпова І.М.
Провадження № 22-ц/807/3040/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» жовтня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Маловічко С.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про надання додаткового строку для прийняття спадщини, 

ВСТАНОВИВ:

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про надання додаткового строку для прийняття спадщини.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_4 помер, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його бабуся ОСОБА_5 , він є єдиним спадкоємцем.
За життя ОСОБА_5 подарувала йому 31/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
11.06.2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу вказаної частини житлового будинку. 
Під час укладання договору дарування у 2008 році і договору купівлі – продажу у 2012 році йому не було відомо, що земельна ділянка, на якій розташований вказаний житловий будинок, була приватизована його бабусею та співвласником будинку 24.09.2008 року. При укладанні договору купівлі-продажу у 2012 році ним було отримано довідку про правовий статус земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ,у якій зазначено, що форма власності на землю «державна». 
У 2019 році від ОСОБА_2 йому стало відомо про вказані обставини та наявність спадщини у виді 31/100 часток земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . 
Оскільки на момент смерті ОСОБА_5 йому не було відомо про існування спадкового майна, вважав, що існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для вчинення дій для прийняття спадщини.
Постановою від 10.12.2020 року за №335/02-31 приватним нотаріусом Вельможко Н.О. було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для звернення з заявою про прийняття спадщини. 
На підставі зазначеного просив надати йому додатковий строк тривалістю два місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на поважність причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила про незгоду з рішенням суду.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про незгоду з рішенням суду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходів з відсутності поважних причин для пропуску строку для прийняття спадщини.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції. 

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 13 грудня 1985 року батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а.с.10).

Згідно з довідкою про народження №8-53/18 від 11 січня 2021 року ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_4 (а.с.12).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 24 листопада 2020 року (а.с. 13).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . 

На підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2012 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 31/100 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала позивачу на підставі договору дарування від 14 листопада 2008 року (а.с.15-16).

Згідно з копією довідки про правовий статус земельної ділянки від 24 квітня 2012 року, виданої Управління Держкомзему у м. Запоріжжя, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2310100000:04:023:0342, площею 0,0606 га, цільове призначення – для обслуговування житлового будинку, форма власності на землю – державна (а.с.20).

Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку від 19 травня 2009 року ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 0,0418 га, що складає 69/100 від площі 0,0606 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2310100000:04:023:0342; співвласники земельної ділянки: ОСОБА_7 (69/100 часток) та ОСОБА_5 (31/100 часток) (а.с.21). 

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02 лютого 2021 року вбачається, що за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 2310100000:04:023:0342, дата реєстрації права власності 19 травня 2009 року (а.с.24).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 грудня 2020 року №355/02-31 приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вельможко Н.О. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 на 31/100 часток земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, але бажає прийняти спадщину, у шестимісячний строк з часу відкриття спадщини подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України дозволяє сформулювати правило, відповідно до якого надання судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можливо у разі: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави та 2) ці обставини визнані судом поважними. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. У такому разі, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, а також постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 24 січня 2020 року у справі № 192/1663/17 (провадження № 61-7193св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19), від 01 вересня 2021 року у справі № 720/2683/19 (провадження № 61-15347св20).

Отже, практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У позовній заяві ОСОБА_1 як на поважну причину неподання заяви про прийняття спадщини в установлені законом строки посилався на необізнаність про існування земельної ділянки, належної спадкодавцю.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи аргументи та доводи сторін у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 1272 ЦК України, для визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Достатніх та належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини позивач не надав та не довів наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Доводи ОСОБА_1 свідчать про його небажання звертатись із заявою про прийняття спадщини через відсутність, на його думку, спадкового майна, а не про неможливість такого звернення через існування об`єктивних та незалежних від позивача перешкод.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дав належну оцінку обставинам, на які посилався позивач на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у позивача об`єктивних труднощів для своєчасного прийняття спадщини.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 жовтня 2021 року

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       С.В. Маловічко