Постанова
Іменем України
 
10 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 635/1929/15-ц
провадження № 61-3720св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Бабаївська селищна рада Харківського району Харківської області, Третя Харківська державна нотаріальна контора, Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області,
особи, які подали апеляційну та касаційну скарги:ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Яценка Андрія Олександровича на постанову Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області, Третьої Харківської державної нотаріальної контори, Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області про визнання недійсними та скасування рішення, державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право на спадщину за законом, кадастрового номеру на земельну ділянку та скасування реєстрації права власності.
 
Позовна заява мотивована тим, що рішення виконкому Бабаївської селищної ради від 16 квітня 2002 року № 74 щодо передачі ОСОБА_5 у власність земельної ділянки площею 943 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1 , та рішення Бабаївської селищної ради від 22 травня 2002 року «Про затвердження рішень виконкому Бабаївської селищної ради про надання земельних ділянок в приватну власність та оренду» в частині затвердження рішення виконкому Бабаївської селищної ради від 16 квітня 2002 року № 74, порушують її право користування земельною ділянкою АДРЕСА_2 , оскільки вказані рішення прийняті фактично щодо частини земельної ділянки, якою вона користується на законних підставах.
 
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2017 року та постановою Верховного Суду від 06 грудня 
2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Бабаївської селищної ради № 74 від 16 квітня 2002 року «Про передачу в приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 »; визнати незаконним та скасувати рішення Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області 2-ї сесії ХХІV - го скликання 
від 22 травня 2002 року «Про затвердження рішень виконкому Бабаївської селищної ради про надання земельних ділянок в приватну власність та оренду» в частині затвердження рішення виконавчого комітету Бабаївської селищної ради № 74 від 16 квітня 2002 року «Про передачу в приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 »; визнати недійсним Державний акт серії IV-XP№ 052939 на право приватної власності на землю, виданий 19 квітня 2002 року ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером 6325155300:00:007:0108, розташовану в АДРЕСА_1 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 638; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 червня 2013 року, видане Третьою Харківською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 після смерті її батька ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером 6325155300:00:007:0108, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст заяви 
 
У серпні 2020 року представник ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - адвокат Яценко А. О. звернувся до суду із заявою, в якій просив залучити в якості правонаступників позивачки ОСОБА_1 її спадкоємців за заповітом, ухвалити додаткове рішення щодо розподілу судових витрат у цій справі.
 
Заява мотивована тим, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року не вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Посилаючись на те, що після смерті позивачки ОСОБА_1 її спадкоємцями є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 21 червня 2019 року, витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вважає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мають бути залучені до участі у справі як правонаступники, в порядку статті 55 ЦПК України.
 
Також просить вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнути на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по Ѕ частині кожному судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 1022,40 грн, оплату вартості судової експертизи у розмірі 3788,40 грн.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області у складі судді Даниленко Т. П. від 09 жовтня 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що заміна сторони її правонаступником (особливо позивача, який є ініціатором процесу) можлива у суді на певній стадії лише до постановлення судового рішення і набрання таким судовим рішенням законної сили.Сторона або заінтересована особа після закінчення судового розгляду може звернутися до суду виключно із заявою про заміну сторони виконавчого провадження або ж із заявою про заміну боржника чи стягувача у виконавчому листі. Оскільки позивачем у справі була 
 ОСОБА_1 , а заявники статусу учасників справи не мають, у суду відсутні правові підстави для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 та ОСОБА_3 - адвоката Яценка А. О. задоволено частково, ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2020 року скасовано, заяву залишено без розгляду.
Апеляційний суд виходив з того, що в силу приписів статті 435 ЦПК України строк виконання рішення суду не може перевищувати одного року з дня ухвалення судового рішення. Враховуючи, що рішення Харківського районного суд Харківської області постановлено 17 жовтня 2017 року, набуло законної сили після перегляду справи судом апеляційної інстанції 20 грудня 2017 року, а заяву про ухвалення додаткового рішення подано 07 серпня 
2020 року, строк для подання заяви про ухвалення додаткового рішення сплинув, тому заява представника ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не підлягає розгляду.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У квітні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла уточнена касаційна скарга представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Яценка А. О. на постанову Харківського апеляційного суду 
від 09 лютого 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат 
Яценко А. О., посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 
2020 року у справі № 264/5957/17, провадження № 14?37цс20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Підставою касаційного оскарження заявник вказує порушення норм процесуального права, оскільки апеляційний суд дійшов помилкового висновку про пропуск заявниками строку на звернення до суду з заявою про ухвалення додаткового судового рішення, так як відповідно до вимог статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» строк на виконання судового рішення встановлюється протягом трьох років. Суд апеляційної інстанції не врахував положень законодавства щодо залучення правонаступника на стадії вирішення питання про судові витрати, не дослідив факт невирішення питання про судові витрати, помилково послався на процедуру виконання вже вирішених позовних вимог, у зв`язку з чим неповно дослідив обставини справи, що призвело до порушення норм матеріального і процесуального права та помилкової відмови у задоволенні заяви спадкоємців.
Відзив на касаційну скаргу не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що в провадженні Харківського районного суду Харківської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 , Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області, Третьої Харківської державної нотаріальної контори, Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області про визнання недійсними та скасування рішення, державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право на спадщину за законом, кадастрового номеру на земельну ділянку та скасування реєстрації права власності.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 20 грудня 2017 року та постановою Верховного Суду від 06 грудня 
2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла.
У серпні 2020 року представник ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - адвокат Яценко А. О. звернувся до суду із заявою, в якій просив залучити в якості правонаступників позивачки ОСОБА_1 її спадкоємців за заповітом, ухвалити додаткове рішення щодо розподілу судових витрат у цій справі.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діяв адвокат Яценко А. О., звернулися до суду з заявою про заміну сторони позивача правонаступником та ухвалення додаткового рішення. В обґрунтування заяви посилалися на те, що під час винесення рішення по суті позовних вимог судом першої інстанції не вирішено питання про розподіл судових витрат. Крім того, посилалися на те, що після смерті позивачки вони є спадкоємцями й, відповідно, мають бути залучені до участі у справі як правонаступники в порядку статті 55 ЦПК України.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що сторона або інша заінтересована особа після закінчення судового розгляду може звернутися до суду виключно із заявою про заміну сторони виконавчого провадження або ж із заявою про заміну боржника чи стягувача у виконавчому листі. За положеннями статті 2 ЦПК України цивільне судочинство покликане захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних та юридичних осіб, вимога заяви про заміни позивача у справі, у якій ухвалено та набуло законної сили рішення суду, суперечить вказаній нормі процесуального права, оскільки позивач може реалізувати свої права лише до набуття рішення суду законної сили, після цього він набуває статусу стягувача у виконавчому провадженні і реалізує свої права у ньому, рішення суду ухвалено стосовно конкретної особи і не може бути змінено в цій частині на стадії виконавчого провадження, у зв`язку з заміною стягувача у виконавчому провадженні державний виконавець при виконанні своїх повноважень має діяти у відповідності із такими змінами. З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про заміну позивача правонаступником, адже заміна сторони її правонаступником (особливо позивача, який є ініціатором процесу) можлива у суді на певній стадії лише до постановлення судового рішення і набрання таким судовим рішення законної сили. При цьому, оскільки позивачем у справі була ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 статусу учасників справи не мають, тому у суду відсутні підстави для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з мотивами, з яких виходив суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про заміну   ОСОБА_1 на її правонаступників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане з переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.
Основою процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальному праві, яке настало після відкриття провадження у справі. Виходячи з цього, особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав та обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, з яких виник спір.
Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 55 ЦПК України, це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.
Водночас відповідно до статті 55 ЦПК України, яка визначає загальні положення процесуального правонаступництва, заміна учасника справи його правонаступником допускається не будь-коли (тобто, протягом невизначеного терміну), а лише на стадіях судового процесу. Тобто, таке право не є абсолютним і обмежено часовими рамками певних стадій судового процесу.
В той же час суд будь-якої інстанції незалежно від стадії судового процесу зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження 
№ 14-37 цс 20), на який посилається заявник у касаційній скарзі.
В постановах Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі                         № 910/10031/31, від 11 березня 2021 року у справі № 910/2954/17зазначалося, що стадія виконавчого провадження, як завершальна стадія судового процесу починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущений, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання. Тобто, за межами цього строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження, як завершальної стадії судового процесу, спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документу до виконання.
При цьому, як було зазначено в постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 2-5356/10 (провадження № 61-17987св20), від 10 червня 2021 року у справі № 2-2106/12 (провадження № 61-4178св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 727/9430/13-ц (провадження № 61-10801св21), заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження». 
Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення. При цьому на правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених цим Законом органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
З наведеної в статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» дефініції виконавчого провадження випливає, що зазначена стадія судового провадження не є обов`язковою для всіх цивільних справ, оскільки має місце лише у випадках, якщо судові рішення підлягають примусовому виконанню. У протилежному випадку вони виконуються добровільно, оскільки відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових і службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яким надана Верховною Радою України, - за її межами.
У справі № 635/1929/15-ц за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області, Третьої Харківської державної нотаріальної контори, Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області було ухвалено рішення, відповідно до якого позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково; визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Бабаївської селищної ради № 74 від 16 квітня 2002 року «Про передачу в приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 »; визнано незаконним та скасовано рішення Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області 2-ї сесії ХХІV - го скликання 
від 22 травня 2002 року «Про затвердження рішень виконкому Бабаївської селищної ради про надання земельних ділянок в приватну власність та оренду» в частині затвердження рішення виконавчого комітету Бабаївської селищної ради № 74 від 16 квітня 2002 року «Про передачу в приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 »; визнано недійсним Державний акт серії IV-XP№ 052939 на право приватної власності на землю, виданий 19 квітня 2002 року ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером 6325155300:00:007:0108, розташовану в АДРЕСА_1 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 638; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 червня 2013 року, видане Третьою Харківською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 після смерті її батька ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером 6325155300:00:007:0108, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказане рішення за своєю сутністю є рішенням про визнання, яким суд підтвердив незаконність оскаржуваних розпоряджень, скасувавши їх, та встановив недійсність державного акту на право приватної власності на землю та свідоцтва про право на спадщину за законом, не зобов`язуючи відповідачів вчиняти які-небудь дії. 
Характерною особливістю рішень про визнання є те, що вони не підлягають примусовому виконанню, тобто виконавчі документи для їх виконання не видаються, а захист права здійснюється безпосередньо рішенням суду. 
З наведеного випливає, що у справах, в яких ухвалюються рішення про визнання, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження відсутня, що унеможливлює вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником.
Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 
2021 року у справі № 911/3411/14 (провадження 12-39гс20) була сформульована правова позиція, відповідно до якої закінчення виконавчого провадження, у тому числі й у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, не виключає подальшого існування процесуальних правомочностей учасника справи в межах судового провадження, тож не має наслідком заборону здійснення процесуального правонаступництва щодо них. Питання процесуального правонаступництва у всіх випадках вирішується судом, який при його вирішенні повинен дослідити по суті обставини та підстави правонаступництва. 
В такому випадку особа, яка вважає себе правонаступником позивача/стягувача та бажає набути та реалізувати існуючі процесуальні права, притаманні позивачу/стягувачу (на оскарження судового рішення та/або постанови державного виконавця, подати заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами), може заявити про заміну сторони у справі, ініціювавши відкриття відповідної стадії процесу. Саме після відкриття однієї зі стадій господарського процесу і можуть бути досліджені обставини та подані на їх обґрунтування докази щодо правонаступництва у спірних правовідносинах.
Таким чином, вирішення питання про заміну сторони у справі її правонаступником можливе на будь-якій стадії судового процесу, в тому числі й після набрання судовим рішенням законної сили. При цьому, якщо стадія виконавчого провадження по такій справі відсутня або вже закінчена, вирішення цього питання може відбуватися після ініціювання та відкриття відповідної стадії судочинства.
Зі змісту частин першої та другої статті 270 ЦПК України випливає, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасника справи, поданої до закінчення строку на виконання рішення суду, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення. Вказана норма передбачає можливість після набрання судовим рішенням законної сили ініціювати відкриття провадження на стадії розгляду справи по суті для вирішення питань, зазначених в частині першій вказаної статті. Таким чином, суд, вирішуючи питання про ухвалення додаткового рішення, може вирішувати питання про заміну сторони у справі її правонаступником.
Скасовуючи ухвалу Харківського районного суду Харківської області 
від 09 жовтня 2020 року, Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ виходив з того, що в силу приписів статті 435 ЦПК України строк виконання рішення у будь-якому випадку не може перевищувати одного року з дня ухвалення судового рішення. Враховуючи, що рішення Харківського районного суду Харківської області постановлено 17 жовтня 2017 року, набуло законної сили після перегляду справи судом апеляційної інстанції 20 грудня 2017 року, а заяву про ухвалення додаткового рішення подано 07 серпня 2020 року, строк подання заяви про ухвалення додаткового рішення сплинув, а тому заява представника ОСОБА_7 та ОСОБА_3 в силу приписів статті 126 ЦПК України не підлягає розгляду. 
Колегія суддів не погоджується з висновками щодо пропущення строку для подачі заяви про ухвалення додаткового рішення виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 270 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення суду.
Визначаючи строк на виконання рішення суду, апеляційний суд керувався частиною п`ятою статті 435 ЦПК України, разом з тим вказана норма встановлює максимальний строк, на який може надаватися розстрочка чи відстрочка виконання судового рішення, не регулюючи строки виконання рішень суду. 
Слід відмітити, що ані норми ЦПК України, ані Закон України «Про виконавче провадження» не встановлюють граничні строки на виконання рішень про визнання, які не підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною дев`ятою статті 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).
Використання в частині дев`ятій статті 10 ЦПК України словосполучення «спірні відносини не врегульовані законом» не дозволяє вести мову про існування процесуальної аналогії в цивільному судочинстві. Принцип процесуального формалізму є основним у процесуальному праві, оскільки саме через нього проявляється суворий імперативний метод публічного права, спрямований на забезпечення рівності сторін шляхом встановлення чітких, формально визначених, заздалегідь відомих «правил гри».
Вказана правова позиція була сформульована в постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 463/4835/16-ц (провадження № 61-10999св21).
З наведеного випливає, що суд апеляційної інстанції, не перевіряючи по суті законність та обґрунтованість ухвали Харківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2020 року, помилково посилаючись на пропущення ОСОБА_6 та ОСОБА_3 строку для подання заяви про ухвалення додаткового рішення, скасував ухвалу суду першої інстанції та залишив їх заяву без розгляду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Відповідно до частини шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
З огляду на викладене, оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Яценка Андрія Олександровича задовольнити частково. 
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович