П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/485/21	
Головуючий в 1 інстанції: Левчук О.А.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів – Джабурії О.В.,
                                  - Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення в частині, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И Л А:

29 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Адміністрації Міністерства оборони України, в якій просив:
визнати протиправним та скасувати пункт 9 рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням первинно інвалідності ІІ групи з 12.10.2020, інвалідність якого настала внаслідок травми, поранення, пов`язаних із захистом Батьківщини, оформленого протоколом засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 21.12.2020 №       174; 
зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням первинно інвалідності ІІ групи, внаслідок травми, поранення, пов`язаних із захистом Батьківщини з 12.10.2020, в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановлено законом для працездатних осіб на 01 січня 2020 року, відповідно до Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та постанови Кабміну України від 25 грудня 2013 року № 975 “Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві”, з урахуванням раніше виплачених сум. 
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що обмеження передбачені п. 8 Порядку № 975 до нього не застосовуються, оскільки 12.10.2020 йому встановлено інвалідність вперше, а тому твердження відповідача про відсутність правових підстав для виплати одноразової грошової допомоги, оскільки закінчився дворічний строк після первинного встановлення втрати працездатності є помилковим.
Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що абзац 2 п. 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або втрати ступеня працездатності, а також і для зміни причин інвалідності. Огляд позивача за наслідками якого позивачу встановлено 2 групу інвалідності відбувся 12.10.2020, а первинно втрату 25 % працездатності встановлено 24.05.2017. оскільки між цими подіями минуло 2 роки позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та прийняте нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Зокрема, апелянт зазначає, що застосування п.8 Порядку №975 можливе до нього лише у разі повторної зміни (встановлення) групи інвалідності з 12.10.2020 і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк. За таких умов, висновки про відсутність правових підстав для виплати одноразової грошової допомоги через закінчення дворічного строку після первинного встановлення втрати працездатності є помилковими.
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.   
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.
Згідно довідки МСЕК серії 10 ААА № 120377 від 24.05.2017 року ОСОБА_1 встановлено 25 % втрати професійної працездатності (а.с. 8).
18 липня 2018 року   наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 158 ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас, знято з усіх видів забезпечення (а.с. 9).
Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААВ № 159337 від 12.10.2020 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності (поранення пов`язане із захистом Батьківщини) (а.с. 12, 63).
04 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою   про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язане із захистом Батьківщини (а.с. 57).
21 грудня 2020 року комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення № 174, яким відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оскільки групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення втрати працездатності (а.с. 73-74).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що   з дня первинного встановлення позивачу ступеню втрати працездатності (24.05.2017) до дня встановлення   групи інвалідності (12.10.2020) минуло понад два роки, а тому позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (надалі - Закон України № 2232-XII), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно з частиною першої статті 16 Закону України № 2011-XII, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Пунктом 4 частини другої статті 16 Закону України № 2011-XIІ передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до п.3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабміну України від 25.12.2013 №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Аналіз зазначених норм, дає підстави зробити висновок про те, що виплата одноразової грошової допомоги з підстав встановлення інвалідності та/або встановлення часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності не є самостійними та окремими підставами для виплати одноразової грошової допомоги, оскільки визначальним для встановлення права на виплату одноразової грошової допомоги є не ступінь тяжкості ушкодження здоров`я, а рішення органу МСЕК про наявність такого ушкодження (яке викликало втрату працездатності або встановлення групи інвалідності).
Відповідно до пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.
Згідно з пунктом 8 Порядку № 975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Відтак, пунктом 4 статті 16-3 Закону України № 2011-XII передбачено вирішення питання виплати одноразової грошової допомоги шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували.
Одночасно, цією нормою також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я.
Проте, ті особи, стан здоров`я яких погіршиться після спливу двох років з часу первинного встановлення факту ушкодження здоров`я, втрачають право на виплату одноразової грошової допомоги, в тому числі з врахуванням раніше виплаченої суми.
Судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції, що дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №  1.380.2019.006957  у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду.
При цьому, формуючи таку позицію Судова палата для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду відступила від висновків, що абз. 2 п. 4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не містить часових обмежень для випадків, коли після первинного встановлення часткової втрати працездатності особі вперше встановлюється інвалідність. Первинне встановлення інвалідності є окремими випадком, який дає право на виплату окремого виду допомоги - допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності.
Такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров`я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливо встановити достовірно.
При цьому, держава, незалежно від завершення цього дворічного строку, зберігає для такої особи всі інші, окрім права на отримання ОГД, гарантії права на соціальний захист, гарантованого, зокрема частиною п`ятою статті 17 (держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей) та статтею 46 Конституції України (Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом
Судова колегія у цій справі не вбачає підстав для відступу від такого висновку щодо застосування п. 4 ч. 2 ст. 16 та абз. 2 п. 4 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що 24 травня 2017 року під час первинного огляду органами МСЕК позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності, а 12 жовтня 2020 року ІІ групи інвалідності, які пов`язані із подіями, які стались 12.10.2016 під час перебування позивача, ОСОБА_1 , в зоні АТО, внаслідок прямого влучання артилерійських снарядів. 
Тобто, первинне встановлення позивачу ІІ групи інвалідності відбулося через те ж ушкодження здоров`я, що і встановлення 25 % втрати працездатності.
Оскільки з дня первинного встановлення позивачу ступеню втрати працездатності (24.05.2017) до дня встановлення   групи інвалідності (12.10.2020) минуло понад два роки, останній не має права на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими твердження відповідача про те, що станом на час встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності він не мав права на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає.
Доводи апелянта про первинне встановлення інвалідності та наявність підстав для виплати допомоги, передбаченої п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ, ґрунтується на неправильному тлумаченні ОСОБА_1 зазначеної норми права.
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Підстав для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,328, КАС України, колегія суддів, 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
          
Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія

          Суддя:                                                                                          К.В.Кравченко