СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року                                           м. Харків                        Справа № 922/287/21  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Здоровко Л.М. , суддя  Лакіза В.В.
за участю секретаря судового засідання Голозубової О.І., 
за участю представників сторін: 
від позивача – ПАНТЕЛЕЙ Вікторія (в порядку самопредставництва) – згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань;
від відповідача – ЗАЙЦЕВА Вікторія – на підставі Ордеру серії ВІ №106727 від 26.11.2021р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюса", м.Харків, (вх.№2902 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 26.05.2021р. у справі №922/287/21 (суддя Калантай М.В., ухвалене в м.Харків о 12:07год., дата складення повного тексту - 07.06.2021р.)
за позовом: Харківської міської ради, м.Харків,
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюса", м.Харків,
про стягнення 475257,15грн.

ВСТАНОВИВ:

29.01.2021р. Харківська міська рада звернулась до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюса" про стягнення 475257,15грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач в період з 01.01.2020р. по 31.12.2020р. не сплачував грошові кошти за користування земельною ділянкою (кадастровий номер 6310136900:06:002:0056) площею 0,1366га, розташованою за адресою: м.Харків, проїзд Садовий, 7-А, яка належить територіальній громаді м. Харкова, отже у відповідності до приписів статей 1212-1214 Цивільного кодексу України зобов`язаний відшкодувати безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 475257,15грн.
Рішенням господарського суду Харківської області від 26.05.2021р. у справі №922/287/21 позов задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюса" на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 475257,15грн., а також 7128,86грн. судового збору.
Відповідні висновки місцевого господарського суду з посиланням на положення статей 79, 79-1, 120, 125 Земельного кодексу України, статті 334 Цивільного кодексу України мотивовані тим, 25.04.2013р. на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.2013р. №5184320 за ТОВ "Алюса" було зареєстровано право власності на об`єкти нерухомості: нежитлові будівлі літ. "Б-2" загальною площею 297,5кв.м, літ. "Е-1" загальною площею 45,4кв.м, літ."Ж-1" загальною площею 6,3кв.м, що розташовані на земельній ділянці кадастровий номер 6310136900:06:002:0056 по проїзду Садовому, 7-А у м.Харкові, площею 0,1366га.
Отже, з 06.03.2014р. у відповідача виникло право власності на ці об`єкти нерухомості, та відповідно, виник обов`язок щодо здійснення оплати за користування земельною ділянкою, на якій такі об`єкти розташовані, проте, відповідач використовує земельну ділянку площею 0,1366га (кадастровий номер 6310136900:06:002:0056) без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до статей 125, 126 Земельного кодексу України.
Місцевим господарським судом також було встановлено, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.10.2020р. №НВ-0005803222020 земельна ділянка по проїзду Садовому, 7-А у м.Харкові з кадастровим номером 6310136900:06:002:0056 площею 0,1366га зареєстрована як об`єкт цивільних прав 02.08.2019р.
Щодо відсутності в Державному земельному кадастрі відомостей про право власності позивача – Харківської міської ради на спірну земельну ділянку, господарський суд першої інстанції з посиланням на положення статей 78, 83 Земельного кодексу України, розділу ІІ Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" вказав про те, що право власності позивача на спірну земельну ділянку прямо встановлено вищенаведеними нормами земельного законодавства, а отже відсутні підстави вимагати від Харківської міської ради проведення державної реєстрації прав на неї перед подачею позовів про стягнення з власників нежитлових будівель безпідставно збережених коштів в порядку статті 1212 ЦК України, до яких відноситься і спір у даній справі.
За наведених обставин, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про те, що нездійснення державної реєстрації жодним чином не позбавляє позивача права на землі, що розташовані в межах м.Харкова та не належать до приватної або державної власності та відповідно, у спірних правовідносинах, достатнім є встановлення факту присвоєння спірній земельній ділянці кадастрового номеру та реєстрації її у Державному земельному кадастрі, а також наявності у позивача законного права власності на неї для того, щоб вважати цю земельну ділянку об`єктом цивільних прав у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України.
Враховуючи, що внаслідок використання відповідачем земельної ділянки без укладення договору оренди землі, територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міської ради була позбавлена можливості отримати дохід від здачі земельної ділянки в оренду, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача 475257,15грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, яка розрахована на підставі нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки з урахуванням ставки річної орендної плати за період з 01.01.2020р. по 31.12.2020р.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Алюса" з рішенням місцевого господарського суду не погодилось та звернулась до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 26.05.2021р. у справі №922/287/21. Одночасно апелянт звернувся з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення господарського суду Харківської області від 26.05.2021р. у справі №922/287/21.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення господарським судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки всім обставинам справи, що призвело до передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.
Зокрема, апелянт зазначає, що визначення площі земельної ділянки, якою на думку позивача - Харківської міської ради, безпідставно користується відповідач та відповідно здійснення розрахунку розміру орендної плати, позивачем було здійснено на підставі акту обстеження земельної ділянки від 30.11.2020р., який не є належним та допустимим доказом у даній справі, з огляду на, що обстеження проводилось без залучення представника відповідача.
Крім того, апелянт з посиланням на правову позицію викладену у постановах Верховного Суду від 23.05.2018р. у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018р. у справі №922/3412/17 наголошує на тому, що земельна ділянка визначена в акті обстеження земельної ділянки від 30.11.2020р. по проїзду Садовому, 7-А у м.Харкові не була сформована як об`єкт цивільних прав.
Отже, за наведених обставин, на думку апелянта, висновки місцевого господарського суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 01.01.2020р. по 31.12.2020р. в сумі 475257,15грн. є безпідставними.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.09.2021р.  залишено апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюса" на рішення господарського суду Харківської області від 26.05.2021р. у справі №922/287/21 без руху в порядку статті 260 Господарського процесуального кодексу України, з тих підстав, що апелянтом не надано суду доказів на підтвердження направлення копії апеляційної скарги позивачу. 
04.10.2021р. апелянтом подано до апеляційного господарського суду документи на підтвердження усунення недоліків, що стали підставою для залишення апеляційної скарги без руху, а саме: докази на підтвердження направлення копії апеляційної скарги позивачу та клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення господарського суду Харківської області від 26.05.2021р. у справі №922/287/21 (вх.№11496).
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.10.2021р. поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Алюса" строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Харківської області від 26.05.2021р. у справі №922/287/21; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюса" на рішення господарського суду Харківської області від 26.05.2021р. у справі №922/287/21; встановлено позивачу строк до 25.10.2021р. для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання; встановлено учасникам справи строк до 25.10.2021р. для подання заяв, клопотань тощо та призначено справу до розгляду на 03.11.2021р. 
22.10.2021р. позивачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№12099), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюса", рішення господарського суду Харківської області від 26.05.2021р. у справі №922/287/21 залишити без змін.
02.11.2021р. засобами електронного зв`язку позивачем направлено на електронну адресу апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що представник позивачка знаходиться в іншому судовому засіданні, проте, вказане клопотання не засвідчено електронним підписом, про що уповноваженими особами Східного апеляційного господарського суду складений акт від 02.11.2021р. №09-29/445.
Враховуючи ту обставину, що клопотання позивача надіслано на електронну адресу апеляційного господарського суду без засвідчення його електронним підписом, судова колегія, керуючись положеннями пункту 22. ч.1 Тимчасового порядку обміну офіційними електронними документами, затвердженої наказом Державної судової адміністрації від 15.11.2016р. №231, ст. 6, 12 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", дійшла висновку про відсутність правових підстав для його розгляду.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.11.2021р. оголошено в судовому засіданні перерву до 15.11.2021р.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 15.11.2021р., у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Мартюхіної Н.О., для розгляду справи №922/287/21 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Лакіза В.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.11.2021р. призначено справу №922/287/21 до розгляду на 29.11.2021р.
15.11.2021р. судове засідання Східного апеляційного господарського суду не відбулось, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді члена колегії Гези Т.Д.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 16.11.2021р., у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Гези Т.Д., для розгляду справи №922/287/21 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Геза Т.Д., суддя Лакіза В.В.
За таких обставин, у зв`язку із неможливістю проведення судового засідання 15.11.2021р. з огляду на тимчасову непрацездатність судді члена колегії Гези Т.Д., здійсненням повторного автоматизованого розподілу даної справи, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.11.2021р. призначено справу до розгляду на 29.11.2021р.
29.11.2021р. апелянтом подано до апеляційного господарського суду додаткові пояснення до апеляційної скарги (вх.№13769).
Колегія суддів зазначає, що вказані пояснення подано апелянтом з порушенням строків визначених частиною 1 статті 266 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим підстави для розгляду апеляційної скарги з їх урахуванням відсутні.
У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду, яке відбулось 29.11.2021р. було оголошено протокольну перерву до 08.12.2021р. о 14:15год.

Після оголошеної перерви, судове засідання було продовжено 08.12.2021р., представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити та скасувати рішення господарського суду Харківської області від 26.05.2021р. у справі №922/287/21.
Представник позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду Харківської області від 26.05.2021р. у справі №922/287/21 залишити без змін.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, що представники сторін з`явились в судове засідання та надали відповідні пояснення в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено господарським судом першої інстанції, Харківською міською радою, відповідно до статті 189 Земельного кодексу України, було здійснено заходи самоврядного контролю з питань використання та охорони земель територіальної громади міста Харкова, додержання вимог земельного законодавства.
Зокрема, Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 30.11.2020р. здійснено обстеження земельної ділянки по проїзду Садовому, 7-А з урахуванням витягу з Державного земельного кадастру від 12.10.2020р. №НВ-0005803222020. 
Згідно з вказаним витягом, про земельну ділянку по проїзду Садовому, 7-А у м.Харкові з кадастровим номером 6310136900:06:002:0056, площа вказаної земельної ділянки становить - 0,1366га. Дана земельна ділянка зареєстрована як об`єкт цивільних прав. Форма власності – відомості відсутні. Категорія земель - землі житлової та громадської забудови. Вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. "Б-2", "Е-1" (майстерні по ремонту побутових виробів та предметів особистого вжитку), літ "Ж-1" (приміщення охорони) (т.1 а.с.26).
За результатами обстеження земельної ділянки по проїзду Садовому, 7-А у м.Харкові складено акт обстеження від 30.11.2020р. (т.1 а.с.31).
Обстеженням на місцевості встановлено, що на земельній ділянці площею 0,1366 га (кадастровий номер 6310136900:06:002:0056) по проїзду Садовому, 7-А у м.Харкові розташовані нежитлові будівлі літ. "Б-2", "Е-1", літ "Ж-1", право власності на які зареєстровано за ТОВ "Алюса". Земельна ділянка огороджена, доступ обмежений.
Позивач зазначав, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.11.2020р. №234678568 право власності на нежитлові будівлі літ. "Б-2" загальною площею 297,5кв.м, літ. "Е-1" загальною площею 45,4кв.м, літ."Ж-1" загальною площею 6,3кв.м по проїзду Садовому, 7-А у м.Харкові зареєстроване з 25.04.2013 за TOB "Алюса" на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.2013р. №5184320.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Алюса", набувши право власності на вищевказані об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності, належним чином у встановленому законодавством порядку не оформило речового права на вказану земельну ділянку.
Враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав на земельну ділянку по проїзду Садовому, 7-А у м.Харкові з кадастровим номером 6310136900:06:002:0056, та з урахуванням приписів ст.ст. 12, 80, 83 Земельного кодексу України, земельна ділянка площею 0,1366га з кадастровим номером 6310136900:06:002:0056 по проїзду Садовому, 7-А у м.Харкові перебуває у власності територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, що також підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.10.2020р. №НВ-0005803222020. 
Як вказував позивач, в період з 01.01.2020р. по 31.12.2020р. відповідач не сплачував за користування земельною ділянкою по проїзду Садовому, 7-А у м.Харкові, кадастровий номер 6310136900:06:002:0056, плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг за рахунок Харківської міської ради, як власника земельної ділянки за вказаною адресою майно - грошові кошти у розмірі орендної плати.

Розрахунок розміру безпідставно збережених ТОВ "Алюса" коштів у розмірі орендної плати здійснювався Харківською міською радою на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки по проїзду Садовому, 7-А у м. Харкові (кадастровий номер 6310136900:06:002:0056) від 22.10.2020р. № 5975, виданого Відділом у м. Харкові ГУ Держгеокадастру у Харківській області. 
Враховуючи вказані обставини, 29.01.2021р. Харківська міська рада звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюса" про стягнення 475257,15грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати (т. 1 а.с.1-35).
Рішенням господарського суду Харківської області від 26.05.2021р. у даній справі позов задоволено, з підстав викладених вище (т.1 а.с.122-128).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає, що відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Згідно зі статями 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.
В силу статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 цього Кодексу власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Згідно із пунктом 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.
Частина перша статті 93 Земельного кодексу України передбачає, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Так, предметом позову у даній справі є стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюса", як власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати на підставі статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою за адресою: проїзд Садовий, 7-А у м. Харкові, на якій ці об`єкти розміщені.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 цього Кодексу).
Отже, за змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

При ухваленні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом було встановлено, що 25.04.2013р. на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.2013р. №5184320 за ТОВ "Алюса" було зареєстровано право власності на об`єкти нерухомості: нежитлові будівлі літ. "Б-2" загальною площею 297,5кв.м, літ. "Е-1" загальною площею 45,4кв.м, літ."Ж-1" загальною площею 6,3кв.м, що розташовані на земельній ділянці кадастровий номер 6310136900:06:002:0056 по проїзду Садовому, 7-А у м.Харкові, площею 0,1366га, що підтверджується витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.01.2021р. №241209735 (т.1 а.с.24-25).
Отже, з 06.03.2014р. у відповідача - ТОВ "Алюса" виникло право власності на ці об`єкти нерухомості, та як наслідок, виник обов`язок щодо здійснення оплати за користування земельною ділянкою, на якій такі об`єкти розташовані, проте, відповідач 
використовує земельну ділянку площею 0,1366га (кадастровий номер 6310136900:06:002:0056) без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до статей 125, 126 Земельного кодексу України.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, визначення площі земельної ділянки, якою на думку позивача - Харківської міської ради, безпідставно користується відповідач та відповідно здійснення розрахунку розміру орендної плати, позивачем було здійснено на підставі акту обстеження земельної ділянки від 30.11.2020р. та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.10.2020р. №НВ-0005803222020.
Місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні було встановлено, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.10.2020р. №НВ-0005803222020 земельна ділянка по проїзду Садовому, 7-А у м.Харкові з кадастровим номером 6310136900:06:002:0056 площею 0,1366га зареєстрована як об`єкт цивільних прав 02.08.2019р.
Щодо відсутності в Державному земельному кадастрі відомостей про право власності позивача – Харківської міської ради на спірну земельну ділянку, місцевий господарський суд з посиланням на положення статей 78, 83 Земельного кодексу України, розділу ІІ Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" вказав про те, що право власності позивача на спірну земельну ділянку прямо встановлено вищенаведеними нормами земельного законодавства, а отже відсутні підстави вимагати від Харківської міської ради проведення державної реєстрації прав на неї перед подачею позовів про стягнення з власників нежитлових будівель безпідставно збережених коштів в порядку статті 1212 ЦК України, до яких відноситься і спір у даній справі.
За наведених обставин, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах, достатнім є встановлення факту присвоєння спірній земельній ділянці кадастрового номеру та реєстрації її у Державному земельному кадастрі, для того, щоб вважати цю земельну ділянку об`єктом цивільних прав в розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України.

Проте, судова колегія вважає передчасними вказані висновки місцевого господарського суду про те, що для стягнення безпідставно збережених коштів в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України, встановленню підлягає факт існування земельної ділянки як об`єкту цивільних прав - тобто факт присвоєння такій земельній ділянці кадастрового номеру, а не факт можливості такої земельної ділянки виступати як об`єкт цивільного обороту, оскільки міською радою подано позов не з метою вчинення щодо такої земельної ділянки юридично значущих дій (укладення договору купівлі-продажу або договору оренди на таку земельну ділянку), а з метою звернення стягнення за користування земельною ділянкою до оформлення речових прав на неї. 

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку, для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладання правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є спірна земельна ділянка, за користування якою Харківська міська рада просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного в позові, та необхідність підтвердження площі займаної земельної ділянки належними доказами, якими є, зокрема, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та витяг з Державного земельного кадастру. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.01.2019р. у справах № 922/3780/17 та №922/536/18, від 11.02.2019р. у справі №922/391/18, від 12.04.2019р. у справі №922/981/18, від 12.06.2019р. у справі №922/902/18.
Так, визначення поняття земельної ділянки наведено у частині 1 статті 79 Земельного кодексу України, відповідно до положень якої земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Згідно з приписами частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
З приписів наведеної норми права вбачається, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі, а об`єктом цивільних прав виступає з моменту державної реєстрації права.

Судова колегія також зазначає, що згідно з частинами 1 та 9 статті 24 Закону України “Про державний земельний кадастр” державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.
Крім того, відповідно до пункту і) частини 1 статті 25 і) Закону України “Про державний земельний кадастр” поземельна книга є документом Державного земельного кадастру, який містить, зокрема, такі відомості про земельну ділянку, як інформація про власників (користувачів) земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, зазначені обставини, з урахуванням вимог статті 77 Господарського процесуального кодексу України, повинні бути підтверджені певними засобами доказування відповідно до земельного законодавства і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.
Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (частина 1 ст.21 названого Закону).
З огляду на зазначене, позивач при зверненні до суду з відповідним позовом мав надати докази існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, реальної можливості передачі позивачем цієї земельної ділянки в оренду відповідно до Закону України "Про оренду землі" у зазначений період, а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019р. у справі №922/392/18, від 07.02.2019р. у справі №922/3639/17, від 06.02.2018 у справі № 923/921/17, яка в силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України враховуються судом апеляційної інстанції при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.

З наявного в матеріалах справи витягу з Державного земельного кадастру від 12.10.2020р. №НВ-0005803222020 (т.1 а.с.26) вбачається, що 02.09.2019р. Відділом у м.Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області було зареєстровано земельну ділянку площею 0,1366га, яка розташована за адресою: Харківська область, м.Харків, проїзд Садовий, 7-А та присвоєно її кадастровий номер 6310136900:06:002:0056. 
Цільове призначення – 03.13. Для будівництва та обслуговування будівель закладів побутового обслуговування. Категорія земель - землі житлової та громадської забудови. Вид використання - для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. "Б-2", "Е-1" (майстерні по ремонту побутових виробів та предметів особистого вжитку), літ "Ж-1" (приміщення охорони)
Проте, відповідно до розділу форма власності – Інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі відсутня.
Таким чином, витяг з Державного земельного кадастру від 12.10.2020р. №НВ-0005803222020, на який при зверненні до суду з відповідним позовом позивач посилався, як на доказ того, що Харківська міська рада є власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6310136900:06:002:0056 з 02.09.2019р., всупереч приписам пункту і) частини 1 статті 25 і) Закону України “Про державний земельний кадастр” не містить відомостей про власника земельної ділянки.

З урахуванням встановлених обставин, судова колегія зауважує, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом було відокремлено поняття “формування земельної ділянки” та “формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав”.
Проте, відповідно до приписів Закону України “Про Державний земельний кадастр” присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру неможливо без її державної реєстрації, а державна реєстрація в свою чергу неможлива без внесення відомостей про власника земельної ділянки (частини 1, 9 ст.24, частина 1 пункт і) ст.25 Закону).
Отже, виключно власник майна (земельної ділянки), який належним чином набув права власності на нього, та зареєстрував це право у встановленому законом порядку, має право звернутись до суду з позовом з вимогою про усунення будь-яких порушень його права, зокрема, і щодо повернення безпідставно отриманих коштів в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.
Враховуючи вищевикладене, керуючись зазначеними вище нормами права, а також правовою позицією Верховного Суду, судова колегія приходить до висновку про те, що за відсутності в Державному земельну кадастрі відомостей щодо власника спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6310136900:06:002:0056, земельна ділянка зазначена позивачем – Харківською міською радою в акті обстеження земельної ділянки від 30.11.2020р. площею 0,1366га не є сформованою в натурі у розумінні статей 79, 79-1 Земельного кодексу України, у зв`язку із чим, вказана земельна ділянка не є об`єктом цивільних прав.

Крім того, судова колегія вважає безпідставними доводи позивача про встановлення Харківською міською радою факту використання відповідачем спірної земельної ділянки з посиланням на акт обстеження земельної ділянки за адресою: м.Харків, проїзд Садовий, 7-А від 30.11.2020р., складений головним спеціалістом сектору інспекційної роботи Інспекції з контролю за використанням та охороною земель комунальної власності Департаменту територіального контролю та Земельних відносин Харківської міської ради – Сологуб Р.Г. (т.1 а.с.31). 
Даний акт обстеження не підтверджує знаходження на земельній ділянці з кадастровим номером 6310136900:06:002:0056 всіх об`єктів нерухомого майна, власником яких є саме відповідач, оскільки вказаний акт складений в односторонньому порядку представником позивача з посиланням на те, що земельні ділянки огороджені, доступ обмежений.
При цьому, серед додатків до вказаного акту обстеження було вказано план-схему земельної ділянки на 1 арк. та фото на 1 арк.
Проте, даний акт не містить відомостей про те, яким чином головним спеціалістом сектору інспекційної робити встановлювались межі земельної ділянки на місцевості та визначався статус об`єктів нерухомості: нежитлової будівлі літ. "Б-2" загальною площею 297,5кв.м, літ. "Е-1" загальною площею 45,4кв.м, літ."Ж-1" загальною площею 6,3кв.м, якщо земельні ділянки були огороджені, а доступ був обмежений.

Також, судова колегія зазначає, що з план-схеми (т.1 а.с.32), яка як стверджує позивач, є додатком до акту обстеження земельної ділянки не вбачається, що вона дійсно є додатком до вказаного акту.
З вказаної план-схеми вбачається схематичне зображення земельної ділянки, умовно половина якої зайнята будівлями, натомість інша половина – автостоянкою, проте, описова частина акту обстеження не містить інформації та доказів на підтвердження того, що відповідач є власником вказаної автостоянки.
Крім того, одна з будівель на вказаній план-схемі вказана як “теплиця”, проте, як було зазначено вище, за відповідачем - ТОВ "Алюса" на підставі свідоцтва про право власності від 20.06.2013р. №5184320 зареєстровано право власності на об`єкти нерухомості: нежитлові будівлі літ. "Б-2" загальною площею 297,5кв.м літ. "Е-1" загальною площею 45,4кв.м, літ."Ж-1" загальною площею 6,3кв.м.
Отже, у розумінні статей 73, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України вказана план-схема не є належним та допустимим доказом того, що земельна ділянка з кадастровим номером 6310136900:06:002:0056 використовується виключно відповідачем та на ній відсутні об`єкти нерухомості, що належать іншим юридичним та фізичним особам.

Окрім викладеного, судова колегія також зазначає, що долучені до акту обстеження земельної ділянки фотографії також не є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в розумінні приписів статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вони містять зображення різних ділянок, огороджений двома видами паркану, із розташованими на них спорудами, “теплиця” на вказаних зображеннях відсутня.
Також, з наданих до суду фотографій неможливо встановити, ким, де саме, в який час та в якому місці було зроблено фотографії, чи дійсно на них зображено земельну ділянку з кадастровим номером 6310136900:06:002:0056.
Крім того, подані позивачем паперові копії електронних доказів (фотографії) без зазначення про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Вказані роздруківки фото фіксації не можуть вважатися належним та достатнім доказом фіксування подій, оскільки не містять необхідних реквізитів електронного доказу, як то фіксації дати та часу зйомки, місця події тощо.
Отже, інформація, яка міститься в наданих позивачем фотографіях, в даному випадку не дозволяє суду достовірно встановити будь-які обставини, про які йдеться у позовній заяві, а також з`ясувати, чи належать такі обставини до обставин, що входять в предмет доказування.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019р. у справі № 917/2101/17.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів формування земельної ділянки з кадастровим номером 6310136900:06:002:0056, загальною площею 0,1366га як об`єкту цивільних прав, з огляду на відсутність доказів перебування спірної земельної ділянки у комунальній власності Харківської міської ради, та не доведення позивачем належними та допустимими доказами обставин користування відповідачем спірною земельною ділянкою колегія суддів вважає, що у позивача не виникло право вимагати кошти за користування земельною ділянкою відповідачем в період з 01.01.2020р. по 31.12.2020р. 

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.
Оскільки місцевий господарський суд не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюса" підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Харківської області від 26.05.2021р. у справі №922/287/21 підлягає скасуванню.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п.2 ч.1 ст.275, п.п.1,4 ч. 1 ст. 277, ст.ст. 281, 282 - 284  Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюса" задовольнити.
Рішення господарського суду Харківської області від 26.05.2021р. у справі №922/287/21 скасувати повністю.
В позові Харківської міської ради відмовити.
Стягнути з Харківської міської ради (61003, Харківська область, м.Харків, майдан Конституції, будинок 7, код ЄДРПОУ 04059243) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Алюса" (61128, Харківська область, м.Харків, проїзд Садовий, 7-А, код ЄДРПОУ 38632307) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 10693,30грн.
Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний судовий наказ.
Повний текст постанови складено 13 грудня 2021р. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий суддя                                                                    О.В. Плахов

Суддя                                                                                           Л.М. Здоровко  

Суддя                                                                                           В.В. Лакіза