ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2021 року м. Херсон
єдиний унікальний номер справи: 766/6807/21 
номер провадження: 22-ц/819/2132/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача) Базіль Л.В.
суддів: Кутурланової О.В., Орловської Н.В.
       розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу адвоката Петренко Наталії Олегівни, яка діє від імені ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Булах Є.М. в цивільній справі № 766/6807/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення
ВСТАНОВИВ:
       27 квітня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
       Позовна заява мотивована тим, що 30 серпня 2016 року вона разом із своїм восьмирічним сином стала жертвою нападу ОСОБА_1 , яка завдала їй удар кулаком правої руки в обличчя в область нижньої губи та правою ногою ударила в черевну порожнину в область сонячного сплетіння. Після отриманих травм, вона вимушена була звернутися за медичною допомогою, під час надання якої, лікарями швидкої допомоги, було діагностовано підвищений тиск, прискорене серцебиття, були вжитті заходи по зняттю гіпертонічного кризу, а в стоматологічній поліклініці була зашита рана губи. Про вказані події вона повідомила правоохоронні органи, подавши заяву про вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим поліцейськими було внесено відомості до ЄРДР за №12016230020003308 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, а саме як умисне нанесення легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. 
       10.09.2020 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за 
ч.2 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 по ч.2 ст.125 КК України закрито. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 залишено без розгляду. Згідно із ухвалою суду ОСОБА_1 30.08.2016 року близько 13.00 години, знаходячись біля входу до 2 під`їзду будинку 
АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклого конфлікту, пов`язаного з особистими неприязними відносинами, навмисно, переслідуючи прямий злочинний умисел спрямований на умисне заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, нанесла один удар кулаком правової руки по обличчю потерпілої ОСОБА_2 та один удар правовою ногою в район живота потерпілої, чим спричинила останній згідно висновку експерта №1247 від 22.09.2016 року забійну рану нижньої губи зліва, крововилив в м`які тканини обличчя, що утворилися не менш ніж від одного травматичного впливу тупим предметом, що відносяться до легких тілесних ушкоджень що спричини короткочасний розлад здоров`я, та крововиливи в м`які тканини передньої черевної порожнини, що утворилися не менш ніж від одного травматичного впливу тупим предметом та відносяться до легких тілесних ушкоджень.
       На лікування отриманих ушкоджень позивачкою витрачено 
199 грн. 30 коп., а також 221 грн 40 коп. сплачено на проведення судово-медичної експертизи в рамках кримінального провадження.
Крім того, ОСОБА_2 вказувала, що неправомірними діями відповідачки їй завдано моральної шкоди, яка виразилась у фізичному болі через пошкодження губи, а також у труднощах нормально харчуватися, у зв`язку з чим відчувала сильний біль у шлунку, сильні душевні переживання, не тільки за себе, а й за душевні переживання та страхи її дитини, на очах якої сталася вказана подія.
У зв`язку з отриманими травмами було порушено її нормальний спосіб життя, оскільки була змушена докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав і проходження лікування у закладі охорони здоров`я. 
       Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з 
 ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 420,70 грн. та моральну шкоду в сумі 25000 грн.
       Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 27 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з 
 ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 199,30 грн. та в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди 
25 000, 00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування судового збору 908, 00 грн., та стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 908, 00 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, адвокат Петренко Н.О., яка діє від імені ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог ОСОБА_2 та відмовити їй в задоволенні позовної заяви; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн.
В апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції безпідставно посилався на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області у кримінальному провадженні №766/1487/17 від 10.09.2020 року, оскільки нею не встановлено наявність вини відповідачки у кримінальному правопорушенні за ч.2 ст.125 КК України, а саме за нанесення легких тілесних ушкоджень позивачці по справі, а тому суд не може стверджувати, що нанесення легких тілесних ушкоджень відбувалося саме за участю відповідачки та що цей факт встановлений ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області. 
На спростування висновків суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди зазначає, що судом не було встановлено ту обставину, що позивачка працює саме на посаді вихователя дитячого садку та факт того, що отримані нею тілесні ушкодження вплинули на виконання нею трудових обов`язків. Стверджує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що подія скоєння кримінального правопорушення відбувалася у присутності сина позивачки, наголошує, що між його хворобами та скоєнням кримінального правопорушення відсутній причинно-наслідковий зв`язок. 
Відтак, на думку апелянта, визначений судом розмір моральної шкоди, що становить 25000 грн. є необґрунтованим та порушує норми матеріального права. 
Зазначає, що позовну заяву ОСОБА_2 подала до суду 27.04.2021 року, тобто поза межами строків позовної давності, який для позивачки починає обліковуватися з 29.09.2017 року (з моменту вручення відповідачці повідомлення про підозру у скоєнні кримінального правопорушення).
В обґрунтування власної позиції посилається на постанову Верховного Суду від 21.01.2020 року у справі №369/1850/18
Зважаючи на викладене вважає, що рішення суду в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_2 матеріальної і моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог. При задоволенні апеляційної скарги слід стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені нею витрати на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.
16.11.2021 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду просила у задоволенні скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін. Вказує, що ОСОБА_1 правом оскарження ухвали суду по кримінальній справі №766/1487/17 від 10.09.2020 року не скористалася, а отже ухвала суду набрала законної сили та є чинною, тому вважати ухвалу неправомірною є недоречним. Зазначає про безпідставність тверджень відповідачки щодо відсутності малолітньої дитини при нанесені їй ударів, оскільки під час розгляду кримінальної справи вона у своїх показах завжди вказувала той факт, що злочин відбувся на очах її семирічної дитини, також це було підтверджено свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Звертає увагу на те, що у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. На підтвердження факту її роботи на посаді вихователя дитячого садка надала копію Трудової книжки та довідку з місця роботи.
24.11.2021 року ОСОБА_1 на вказаний відзив подала відповідь, у якій підтримала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні.
29.11.2021 року ОСОБА_2 подала заперечення на відповідь на відзив, у якому просила залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
У відповідності до приписів ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року, з огляду на положення ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд даної справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, зважаючи на те, що ціна позову у даній справі визначена в сумі 25420,70 грн., тобто є меншою, а ніж сто розмірів прожиткового мінімуму доходів для працездатних осіб (227000,00 грн). 
У відповідності до приписів ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29.08.2017 року слідчим, за погодженням з прокурором було повідомлено ОСОБА_1 про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України (а.с. 57).
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10 вересня 2020 року у справі №766/14876/17 звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 125 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №12016230020003308 від 31.08.2016 року по обвинуваченню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по ч.2 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності закрито. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 залишено без розгляду. Стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_1 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в сумі 221,40 грн.: за проведення судово-медичної експертизи №1247 від 22.09.2016 року в сумі 110,70 грн., за проведення судово-медичної експертизи №277/1247 від 21.08.2017 року в сумі 110,70 грн. Ухвала суду першої інстанції набрала законної сили 18.09.2020 року (а.с. 5).
       Із змісту зазначеної ухвали слідує, що ОСОБА_1 30.08.2016 року близько 13.00 години, знаходячись біля входу до 2 під`їзду будинку АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклого конфлікту, пов`язаного з особистими неприязними відносинами, навмисно, переслідуючи прямий злочинний умисел спрямований на умисне заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, нанесла один удар кулаком правової руки по обличчю потерпілої ОСОБА_2 та один удар правовою ногою в район живота потерпілої, чим спричинила останній згідно висновку експерта №1247 від 22.09.2016 року забійну рану нижньої губи зліва, крововилив в м`які тканини обличчя, що утворилися не менш ніж від одного травматичного впливу тупим предметом, що відносяться до легких тілесних ушкоджень що спричини короткочасний розлад здоров`я, та крововиливи в м`які тканини передньої черевної порожнини, що утворилися не менш ніж від одного травматичного впливу тупим предметом та відносяться до легких тілесних ушкоджень.
       Також в порядку цивільного судочинства судом першої інстанції було встановлено, що 31.08.2016 року позивачка зверталася до лікаря зі скаргами на біль нижньої губи, біль епігастральної ділянки від побоїв. Серед іншого виявлено набряк нижньої частини лиця зі швами в нижній внутрішній ділянці губи. Діагноз: забійна рана нижньої щелепи внутрішньої поверхні нижньої губи зашита. П/т індільтрат центральної ділянки епігастрія. Набряково-больовий синдром передньої черевної стінки. Призначене лікування: мазь німід гель 4 рази в день; серрата №30 по 1*3 рази в день; фаніган №10 по 1*2 рази в день; тайгерон № НОМЕР_1 по 1*1 раз в день. Рекомендовано обмеження фізичних навантажень 10 днів (а.с. 8-10).
       Із щоденника лікаря вбачається, що у ОСОБА_3 були скарги на помірну біль в області швів на слизистій і губі зліва. Встановлено, що на обличчі потерпілої міститься засохла рана, заподіяна первинними пошкодженнями. 07.09.2016 року стан потерпілої залишався без змін (а.с. 12).
       До позовної заяви ОСОБА_3 долучила копії чеків на загальну суму 
199,30 грн. на підтвердження факту понесення нею матеріальних витрат, пов`язаних з лікуванням (а.с. 14,15).
       20.07.2021 року представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат 
Петрова Н.О. подала до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 55-56).
       Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог 
 ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що факт заподіяння саме відповідачкою тілесних ушкоджень було встановлено ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10 вересня 2020 року. Мотивуючи рішення в частині стягнення моральної шкоди, суд вказав, що у зв`язку із отриманими травмами ОСОБА_2 було складно розмовляти та виконувати свої обов`язки, як вихователя дитячого садка, врахував суд і ту обставину, що протиправні дії ОСОБА_1 були вчинені у присутності малолітнього сина позивачки, що призвело до погіршення його стану здоров`я. Зважив суд і на тривалість судового розгляду кримінального провадження, що на думку суду завдало заявниці додаткових нервових страждань. Визначаючи розмір сатисфакції у сумі 25000 грн. суд першої інстанції врахував суб`єктивну сторону кримінально-караного діяння, яке було скоєно з прямим умислом. 
       Вирішуючи питання в частині стягнення з відповідачки матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив із розміру документально підтверджених витрат, понесених позивачкою у сумі 199,30 грн. 
       Також ухвалюючи рішення, суд першої інстанції відхилив клопотання представника відповідачки щодо сплину строку позовної давності. 
       З такими висновками погоджується і апеляційний суд, оскільки вони узгоджуються із нормами права та відповідають фактичним обставинами справи.
       Відповідно до частини першої статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно із приписами ч.1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Статтею 23 ЦК України обумовлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
       Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
За положеннями п.3 ч.1 ст. 268 ЦПК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка звернулася до суду з вимогою про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок заподіяння шкоди її здоров`ю, яка полягала у настанні негативних наслідків у вигляді забійної рани нижньої губи, крововиливів у м`які тканини обличчя та передньої черевної порожнини, які спричинені кримінально-караним діянням, скоєним відповідачкою ОСОБА_1 у результаті якого ОСОБА_2 отримала легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. 
Відтак, слід дійти висновку про те, що на вимоги позивачки про відшкодування шкоди, завданої її здоров`ю, позовна давність не поширюється, а доводи апеляційної скарги в цій частині про необхідність застосування загального строку позовної давності є помилковими, оскільки суперечать вимогам закону. 
І хоча суд першої інстанції виходив з інших мотивів, відмовляючи у застосуванні інституту сплину строків позовної давності, однак в цілому ця обставина не вплинула на правильність прийнятого по суті рішення.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно врахував відомості, які були встановлені судом під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , та які викладені у змісті ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 10 вересня 2020 року, колегія суддів відхиляє, виходячи із такого. 
Згідно із ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відтак, за умови наявності преюдиційного судового рішення, яке набрало законної сили та яким встановлено факт вчинення ОСОБА_1 дій, що мали ознаки кримінального-караного діяння, кваліфікованого за ч.2 ст. 125 КК України, суд першої інстанції підставно врахував відомості, встановлені у порядку кримінального судочинства.
При цьому, апеляційний суд зауважує, що звільнення від кримінальної відповідальності в контексті правового інституту, регламентованого ст. 49 КК України за закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку закон України про кримінальну відповідальність виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.
Відповідна правова позиція, висвітлена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №398/571/15-ц.
Наслідком реалізації вищевказаних правових норм, обумовлених звільненням особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є припинення між особою та державою кримінально-правового зв`язку, водночас нереабілітуючий характер таких правовідносин указує на те, що у разі їх настання, потерпіла від злочину особа, з метою належного захисту своїх прав та інтересів, вправі звернутися до обвинуваченого із відповідними позовними вимогами про відшкодування матеріальної та/або моральної шкоди у порядку цивільного судочинства.
Такий тісний правовий взаємозв`язок між нормами кримінального та цивільного судочинства, відображений у статті 128 КПК України та 268 ЦК України відповідно.
При цьому, сам факт вчинення конкретною особою певних дій, які мали ознаки кримінально-караного діяння, та які встановлені у процесуальному рішенні, постановленому за наслідками ухвалення судом рішення про закриття кримінального провадження з підстав сплину строків давності, на час їх розгляду справи в порядку цивільного судочинства, вважаються такими, що попередньо встановлені та доведені, і повторної перевірки чи спростування під час розгляду справи в порядку цивільного судочинства не потребують.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги на предмет незаконності рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди, апеляційний суд виходить із наступного. 
При визначенні суми сатисфакції у якості компенсації (відшкодування) моральної шкоди та її відповідності принципу співрозмірності, суд у кожному конкретному випадку, повинен виходити із фактичних обставин справи, встановлених в ході судового розгляду, з огляду на оціночний характер законодавчих дефініцій, які формують критерій достатності розміру відшкодування шкоди, при цьому, суд має керуватися засадами розумності та справедливості. 
У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням критеріїв, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України.
Як слідує із змісту мотивувальної частини судового рішення, суд першої інстанції підставно врахував характер та спосіб скоєння ОСОБА_1 кримінального правопорушення, яке полягало у заподіянні ОСОБА_2 у громадському місці сукупності тілесних ушкоджень, враховано їх ступінь тяжкості, наслідки, що настали у вигляді рани губи, крововиливу у м`які тканини обличчя та черевну порожнину позивачки, що потягло за собою короткочасний розладом здоров`я заявниці. Також зважено і на ту обставину, що кримінальне правопорушення було вчинено з прямим умислом, метою якого було заподіяння тілесних ушкоджень позивачці. 
Надано належну оцінку судом і тій обставині, що внаслідок скоєння кримінального правопорушення, позивачка мала певні, дійсні труднощі, які за своїм змістом мали значимий (суттєвий) характер, та в певній мірі перешкоджали їй виконувати професійні обов`язки по вихованню дітей у дитячому садку, тобто деякий час перебувати у близькому контакті з дітьми, з огляду на видимі тілесні ушкодження на явних ділянках обличчя, що вочевидь не викликає сумнів.
Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і апеляційний суд, правомірно врахував час, який затрачено ОСОБА_2 під час прийняття нею участі в судових засіданнях в ході розгляду кримінального провадження у якості потерпілої, що становив близько 3-х років, та понесені нею хвилювання з цього приводу.
Суд апеляційної інстанції також зважає і на те, що позивачкою вчинялися дії, спрямовані на лікування та реабілітацію, відновлення свого попереднього стану здоров`я, внаслідок чого відбулася зміна звичайного способу життя заявниці.
Тілесні ушкодження, які спричинили фізичний біль ОСОБА_2 , наряду із отриманими душевними хвилюваннями та переживаннями, занепокоєннями з приводу самого факту протиправного посягання зі сторони відповідачки, що потягло за собою у певній мірі приниження честі та гідності заявниці, з урахуванням факту вчинення злочинного посягання на очах дитини позивачки, у своїй сукупності переконливо свідчать про відповідність визначеної суми моральної шкоди засадам розумності та справедливості.
Заперечуючи проти такого розміру сатисфакції у якості моральної шкоди, апелянт не вказує, що така сума грошових коштів, визначена судом у розмірі 
25000 грн. буде не співрозмірною у відповідності із майновим станом відповідачки, доводів в цій частині, апеляційна скарга не містить. 
Є неприйнятними твердження апелянта про те, що в межах кримінального провадження ОСОБА_2 не зверталася до суду із цивільним позовом, оскільки вказані обставини спростовуються матеріалами кримінального провадження, які були витребувані на запит апеляційного суду з метою перевірки доводів апеляційної скарги.
Та обставина, що у цивільному позові, поданому в межах кримінального провадження, позивачкою було визначено інший розмір матеріальної шкоди (10000 грн.), який є меншим, а ніж заявлений ОСОБА_2 при зверненні до суду в порядку цивільного судочинства, не свідчить про необґрунтованість таких вимог, оскільки на законодавчому рівні не визначено імперативних застережень про те, що особа під час звернення до суду в порядку цивільного судочинства, обмежена обсягом позовних вимог, заявлених нею під час розгляду кримінального провадження.
Доводи апеляційної скарги про те, що під час перебігу подій конфлікту між позивачкою та відповідачкою не був присутній син позивачки ОСОБА_6 , спростовуються відомостями зафіксованими у матеріалах кримінального провадження, що відображені у протоколі слідчого експерименту від 17.08.2017 року. 
Приписами ст. 375 ЦПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, суд першої інстанції ретельно перевіривши доводи позовної заяви, надавши належну правову оцінку запереченням відповідачки, дійшов підставного висновку про наявність підстав для стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок скоєння кримінального правопорушення.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 вересня 2021 року в оскаржуваній частині у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України суд
                                ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу адвоката Петренко Наталії Олегівни, яка діє від імені  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 вересня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                               Л.В.Базіль

Судді:      О.В. Кутурланова

        Н.В.Орловська