П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 521/11401/21	
Головуючий в 1 інстанції: Маркарова С.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії по закриттю виконавчих проваджень та скасування заборон

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому просив (з урахуванням уточнень):
-                    визнати незаконними дії Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса);
-                    зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закрити виконавче провадження по двом виконавчим листам №2-248/10 від 05 липня 2010 року на підставі постанови Верховного Суду від 25 листопада 2020 року по справі №522/18188/17, провадження №61-9156св19, рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №520/14487/19, ухвали Київського районного суду м. Одеси у справі №520/10954/16-ц;
-                    скасувати арешт та обтяження з усього майна, у тому числі грошей, які знаходяться на заарештованих банківських рахунках, а також арешт: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки № НОМЕР_1 , розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 5123781400:02:001.0126, накладеного відповідно до виконавчих проваджень №48185088 та №48186012 по виконанню виконавчих листів №2-248/10, виданих 06 жовтня 2010 року;
-                    зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути усе вилучене майно, у тому числі: грошові кошти (пенсія та соціальні державні виплати), за період з 14 липня 2015 року – дати відкриття виконавчого провадження до дати прийняття рішення суду по суті.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2021 року у відкритті провадження відмовлено, на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАС України.
Роз`яснено позивачу право звернення за захистом порушеного права в порядку цивільного судочинства – скарга на дії виконавця, іншої посадової особи органу ДВС в порядку Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» або позовом до Південного міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Приймаючи вказане судове рішення суд першої інстанції вказав, оскільки позивач був відповідачем у цивільній справі та є боржником у незавершеному виконавчому провадженні з примусового виконання рішення у цивільній справі, то справа за позовом останнього підлягає розгляду в порядку ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Скаржник наголошує на тому, що, з урахуванням висновків П`ятого апеляційного адміністративного суду, викладених у постанові від 20 липня 2021 року по справі №420/6671/21, він подав до Малиновського районного суду м. Одеси саме цивільний позов.
Таким чином, ОСОБА_1 впевнений в тому, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про відкриття провадження, порушив норми процесуального законодавства. При цьому, приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не врахував судові рішення Київського районного суду м. Одеси у справах №520/14487/19 та 520/10954/16-ц та постанову Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №522/18188/17.

Відзив на апеляційну скаргу від Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не надходив.

Згідно вимог ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів, за відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, з огляду на таке.

Так, колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції, що даний позов був поданим ОСОБА_1 в порядку адміністративного судочинства, оскільки вимоги позову містять посилання на норми цивільного законодавства.
До того ж, позивач у позові вказує, що підставою для звернення з вказаним позовом в порядку ЦПК України стали висновки П`ятого апеляційного адміністративного суду, викладені в постанові від 20 липня 2021 року у справі №420/6671/21, про те, що ОСОБА_1 був «відповідачем» у «цивільній» справі та є «боржником» у незавершеному виконавчому провадженні (за виконавчим листом у цивільній справі №2-248/10) з примусового виконання цього рішення, то відповідно, справа щодо оскарження позивачем рішень органу державної виконавчої служби, прийнятих ним під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення у цивільній справі, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства за його зверненням до суду зі скаргою.
Разом з тим, відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У п.24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, в рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» зазначав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Положеннями ст.287 КАС України передбачені особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.
Згідно з ч.1 ст.287 КАС, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02 червня 2016 року №1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. ч.1, 2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Колегією суддів встановлено, що обставини, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги у справі, фактично стосуються незавершеного, на даний час, виконавчого провадження за виконавчими листами №2-248/10р, виданих у 2010 році Київським районним судом м. Одеси у цивільній справі, в межах якої, останній являється «боржником», тобто стороною виконавчого провадження.
Предметом оскарження у межах даної адміністративної справи є вимоги про визнання дій незаконними, зобов`язання відповідача закрити два виконавчих листа №2-248/10, скасувати арешт та обтяження з усього майна, накладеного відповідно до виконавчих проваджень №48185088 та №48186012 по виконанню виконавчих листів №2-248/10, виданих 06 жовтня 2010 року, а також зобов`язання повернути усе вилучене майно.
З наведеного вбачається, що в цій справі предметом спору є визнання протиправними дії державного виконавця та оскарження рішень, які прийняті (вчинені) ним щодо виконання судового рішення у цивільній справі, на підставі якого видавалися виконавчі листи Київським районним судом м. Одеси.
Відповідно до ч.1 ст.447, ч.1 ст.448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Таким чином, зазначеними нормами передбачена можливість оскарження боржником або стягувачем дій державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, зокрема, ухваленого в порядку цивільного судочинства.
У межах спірних правовідносин це є Київський районний суд м. Одеси.
Така скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у відповідній справі.
Отже, ОСОБА_1 , як боржник у виконавчому проваджені з примусового виконання судового рішення, ухваленого відповідно до норм ЦПК України, має право на звернення до Київського районного суду м. Одеси в порядку цивільного судочинства зі скаргою на дії або бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання виконавчих листів, виданих 10 жовтня 2010 року, в рамках розгляду цивільних справ.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №1207/1329/12, у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №815/4483/16 та у постанові від 21 квітня 2019 року у справі №757/53656/17-а.
Згідно п.5 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 312, 315, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2021 року – скасувати.
Справу за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії по закриттю виконавчих проваджень та скасування заборон – направити на розгляд за встановленою законом підсудністю до Київського районного суду м. Одеси.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Доповідач – суддя                                                            І. О. Турецька

                     суддя                                                            Л. В. Стас

                                    суддя                                                            Л. П. Шеметенко