Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 листопада 2021 року
м. Київ
Справа № 601/2527/20
Провадження № 51-5021 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши спільну касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та його захисника 
– ОСОБА_5 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області 
від 18 червня 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року щодо ОСОБА_4 , 
встановив:
Вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 червня 
2021 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання 
у виді 240 годин громадських робіт.
Стягнуто із засудженого ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 3 310.96 грн відшкодування майнової шкоди, та 50 000 грн моральної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 25 серпня 2021року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 , його захисника та прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без змін. 
За вироком суду, 19 грудня 2019 року близько 23:00 ОСОБА_4 прийшов 
до житлового будинку по АДРЕСА_2 , у якому проживає його колишня дружина ОСОБА_6 . В цей момент між ним та потерпілою на ґрунті особистих неприязних відносин виникла суперечка, під час якої ОСОБА_4 у присутності дитини умисно кулаками обох рук завдав шість ударів по обличчю потерпілої, у наслідок чого спричинив останній тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми із зовнішніми ушкодженнями – рани і синця верхньої повіки правового ока, синця із забиттям м`яких тканин нижньої повіки правого ока із поширенням на виличну ділянку, зламу коронкової частини першого верхнього лівого зуба та крововиливу і садна слизової оболонки нижньої губи, що за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 та його захисник – ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просять скасувати вирок місцевого суду й ухвалу апеляційного суду та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що не були встановлені достатні докази для доведення винуватості засудженого та вичерпані можливості їх отримати.
Обґрунтовуючи свої вимоги, касатори зазначають, що суди попередніх інстанцій визнали допустимими доказами висновок експерта №1258 від 20 грудня 2019 року, оскільки, на їх думку, вказана експертиза отриманих потерпілою тілесних ушкоджень була проведена до внесення відомостей в ЄРДР про вчинення злочину, а також експертизи №23 від 19 травня 2020 року та №86 від 5 листопада 2020 року, оскільки експерти при їх складанні використовували висновок експерта №1258. Вказують, що, на їх думку, історія хвороби потерпілої була витребувана слідчим із лікувального закладу для надання її експерту не у процесуальний спосіб, зокрема, без ухвали слідчого судді на її вилучення та без дозволу потерпілої. 
З аналогічними вимогами, які викладені в касаційній скарзі, засуджений та його захисник зверталися й до суду апеляційної інстанції.
Перевіривши доводи, зазначені у касаційній скарзі, та надані копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. 
Отже, неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перегляду суду касаційної інстанції. 
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно із нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За статтею 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд під час перевірки матеріалів провадження за касаційною скаргою встановив, що суди дотрималися вимог зазначеного закону.
Як вбачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, висновки про доведеність винуватості  ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, та правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону суд зробив із додержанням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з вимогами 
ст. 65 КК достатньою мірою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до нетяжких злочинів, дані про особу засудженого, який раніше не притягувався до кримінальної
відповідальності, його позитивну характеристику, думку потерпілої, яка просила призначити засудженому сувору міру покарання, відсутність пом`якшуючих обставин та наявність обставини, що обтяжує покарання, а саме: вчинення злочину у присутності дитини щодо своєї колишньої дружини ОСОБА_6 .
Отже, виходячи з конкретних обставин учинення злочину, суд, належним чином мотивувавши своє рішення, дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, яке, на думку колегії суддів касаційного суду, повною мірою відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і не є несправедливим через його суворість.
Крім того, аналогічні за змістом із касаційною скаргою доводи були переглянуті 
і в апеляційному порядку. Колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду про доведеність вини засудженого у вчиненні інкримінованого злочину відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами і є законним.
Зокрема, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про необґрунтованість твердження засудженого та захисника про те, що висновки судово-медичних експертиз є недопустимими доказами, посилаючись на те, що проведення першої експертизи розпочато до внесення відомостей про вчинення злочину до ЄРДР, оскільки експертиза (висновок експерта №1258) розпочата                      20 грудня 2019 року та закінчена 24 грудня 2019 року, тобто після внесення відомостей про вчинення злочину до ЄРДР. 
При цьому, вказана експертиза проведена за участю потерпілої, яка звернулася 
в експертну установу з тілесними ушкодженнями з метою визначення ступеня їх спричинення, оскільки згідно поданої нею заяви про вчинення кримінального правопорушення в порядку приватного обвинувачення, має право на таке звернення і без постанови слідчого про призначення експертизи. Окрім цього, як зазначив суд першої інстанції, висновок експерта не є слідчою дією, проведення якої потребує дозволу слідчого судді та не оформлюється жодними процесуальними документами. На підставі медичних документів потерпілої були проведені й наступні експертизи, які підтверджують локалізацію тяжкості тілесних ушкоджень та механізм їх спричинення.
Крім цього, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість твердження апелянтів про те, що історія хвороби потерпілої слідчим витребувана 
із лікувального закладу не у процесуальний спосіб, оскільки при отриманні слідчим вказаної документації та надання її експерту від потерпілої ОСОБА_6 не надходило жодних заяв чи скарг про порушення її прав та свобод, як це передбачено ст. 87 КПК.
Отже, апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу засудженого та захисника, належним чином мотивував прийняте рішення. Підстав вважати його незаконним чи необґрунтованим немає.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Касаційна скарга також не містить доводів, які би свідчили про допущення судами першої та апеляційної інстанції порушень кримінального процесуального закону під час призначення покарання засудженому.
Отже істотних порушень, які би впливали на обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_7 , судами першої та апеляційної інстанцій у кримінальному провадженні допущено не було, а тому законних підстав для скасування оскаржуваних судових рішень за доводами, наведеними у спільній касаційній скарзі засудженого та його захисника Верховний Суд не вбачає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за спільною касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 та його захисника – ОСОБА_5 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області 
від 18 червня 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                         ОСОБА_3