П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/12657/21	
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я.В.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Зуєвої Л.Є.,
суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши  в порядку письмового провадження  апеляційну  скаргу   ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від  24 вересня 2021 року у справі  за позовом ОСОБА_1 до  Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИЛА:

У липня 2021 року позивач  звернувся до суду з   позовом до відповідача та просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДМС України в Одеській області №51034300006583 від 03.02.2021 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну; зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області надати дозвіл на імміграцію в Україну. 
В обґрунтування позову зазначалось, що позивачем, для отримання дозволу на імміграцію в Україну,  були подані всі необхідні, правдиві та достовірні документи, визначені статтею 9 Закону України «Про імміграцію» №2491-ІІІ від 07.06.2001 року, а тому вважає, що  відмова Головного управління ДМС України в Одеській області у наданні такого дозволу з посиланням на пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» №2491-ІІІ від 07.06.2001 року (зазначення свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів) є протиправною.   
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від  24 вересня 2021  року, ухвалене  в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м.  Одесі  позов задоволено частково. Рішення Головного управління ДМС України в Одеській області №51034300006583 від 03.02.2021 року про відмову у наданні громадянці Республіки Азербайджан ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну визнано протиправним та скасовано.  Зобов`язано Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_1  від 03.02.2020 року про надання дозволу на імміграцію в України на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» №2491-III від 07.06.2001 року, з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1  надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині в частині відмови зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області надати дозвіл на імміграцію в Україну та ухвалити в цій частині нове   рішення, яким   позов задовольнити повністю. 
Доводами апеляційної скарги  зазначено,  що   строк розгляду заяви щодо видачі дозволу на імміграцію складає 1 рік, апелянт чекала прийняття рішення щодо видачі дозволу на імміграцію 12 місяців, і лише через рік їй було відмовлено. При цьому, апелянт вважає, що у випадку повторної відмови відповідача у видачі дозволу на імміграцію апелянту, вона буде вимушена знову чекати протягом року на прийняття такого рішення, що порушує її права. Вважає, що в даному випадку належним захистом порушеного її права є саме зобов`язати  Головне управління ДМС України в Одеській області надати дозвіл на імміграцію в Україну.
Відповідачем відзив на апеляційну скаргу до суду  не надано.
Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю;                      2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів  дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 30.03.2017 року, між громадянином України ОСОБА_2  та громадянкою Республіки Азербайджан ОСОБА_1 укладено шлюб (а.с.52).
03.02.2020 року, громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , звернулась до Головного управління ДМС України в Одеській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» №2491-ІІІ від 07.06.2001 року (а.с.32-33).
03.02.2021 року, Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийнято рішення №51034300006583 про відмову громадянці Республіки Азербайджан ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» №2491-ІІІ від 07.06.2001 року (а.с.79).
Вважаючи рішення міграційного органу протиправним та таким, що прийнято без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не пропорційно, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача, громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_1 звернулась до суду з даною позовною заявою.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що  Законом України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу, які пов`язані, у першу чергу, саме з винними діями іммігранта, однак відповідачем  в порушення вказаних норм до суду не надано будь-яких доказів запрошення позивача чи чоловіка позивача для надання пояснень до моменту прийняття оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим було порушено їх право «бути почутими». 
Також, суд встановив, що  з висновку Головного управління ДМС України в Одеській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянці Республіки Азербайджан   вбачається, що позивачкою не надавалися неправдиві відомості, а лише у особовій справі її чоловіка був відсутній переклад його свідоцтва про народження засвідчений належним чином , тому суд першої інстанції  дійшов висновку про задоволення позову, щляхом зобвязання відповідача повторно розглянут заяву, оскільки пдміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Колегія суддів   вважає  обґрунтованим  та  правильним  рішення суду першої інстанції,  з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів.
Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону України «Про імміграцію».
Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України.
У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.
З аналізу вищенаведених норм Закону України «Про імміграцію» вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року (далі - Порядок №1983).
У відповідності до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України.
Згідно пункту 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у підпунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.
Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.
У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці 2 пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (пункт 16 Порядку).
Згідно з пунктом 19 Порядку №1983 рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.
Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону України «Про імміграцію», відповідно до якої дозвіл на імміграцію не надається, зокрема, особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.
Таким чином, Законом України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу, які пов`язані, у першу чергу, саме з винними діями іммігранта.
Матеріалами справи підтверджено, що 03.02.2020 року, громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , звернулась до Головного управління ДМС України в Одеській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як дружина громадянина України, з яким вона перебуває у шлюбі понад два роки (а.с.32-33).
Зазначена заява перебувала на розгляді відповідача  12 місяців та  03.02.2021 року,  тобто через рік після звернення, Головним управлінням ДМС України в Одеській області прийнято рішення №51034300006583 про відмову громадянці Республіки Азербайджан ОСОБА_1  у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію»,  у зв`язку з тим, що у заяві про надання дозволу на імміграцію зазначено свідомо неправдиві відомості чи подано підроблені документи (а.с.79).
Підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугувала службова записка відділу з питань громадянства Управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації №5100.4.5/2076-21 від 28.01.2021 року, відповідно до якої, під час перевірки справи №286469 про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_3 та її неповнолітнім сином ОСОБА_2 , виявлено недоліки, а саме, у справі відсутній переклад свідоцтва про народження ОСОБА_2 , завірений належним чином. Для усунення недоліків відділ з питань громадянства Управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації просив повідомити ОСОБА_2 (а.с.77).
Таким чином особисто позивачкою не були надані  будь-які неправдиві відомості  стосовно себе , або її чоловіка ОСОБА_2 , при цьому відсутність  перекладу свідоцтва про народження ОСОБА_2 , завіреного належним чином у особистій справі   ОСОБА_2 ніяким чином  не доводить  подання свідомо неправдивих відомості чи подання підроблених документів,  а лише  констатують відсутність перекладу  свідоцтва про народження  її чоловіка у його особовій справі.
Суд зазначає, що пунктом 11 Порядку №1983 передбачено, що у разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.
Разом з тим, як вірно встановлено  судом першої інстанції,  відповідачем у порушення вказаних норм до суду не надано будь-яких доказів запрошення позивача чи чоловіка позивача для надання пояснень до моменту прийняття оскаржуваного рішення.
Також, суд встановив, що позивач  під час звернення до міграційного органу з заявою про надання дозволу на імміграцію, свідоцтво про народження її чоловіка   не надавала, а тому   посилання Головного управління ДМС України в Одеській області на зазначення у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів є необґрунтованими, оскільки такі відомості надані не були.
Вірним є висновок суду першої інстанції про те, що  підроблення офіційних документів передбачає часткову чи повну зміну змісту вже оформлених офіційних документів, підроблення підпису або відбитку печатки, переправлення букв і цифр, їх затирання, використання схожого кольору, тощо. Внесення ж до документів неправдивих відомостей, означає включення до офіційного документа інформації, яка повністю або частково не відповідає дійсності.
У свою чергу, з висновку Головного управління ДМС України в Одеській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянці Республіки Азербайджан ОСОБА_1 вбачається, що позивачкою неправдиві відомості не надавалися, а лише у особовій справі її чоловіка відсутній переклад його свідоцтва про народження засвідчений належним чином (а.с.78).
Таким чином, колегія суддів вважає вірним рішення суду першої інстанції в частині   позовних вимог про скасування  рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №51034300006583 від 03.02.2021 року, оскільки воно  було прийнято за відсутності визначеної Законом України «Про імміграцію» підстави для його прийняття.
Що стосується  способу поновлення порушеного права позивача та доводів апелянта викладених в апеляційній скарзі щодо цього питання, судова колегія вважає зазначити наступне.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи із змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративних судів, останній не може підміняти орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року за № 13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Як зазначено Європейським судом з прав людини у справах: Кумпене і Мазере проти Румунії від 17.12.2004 року, Фадєєва проти Росії від 09.06.2005 року завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи и державної влади.
Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.
Тому повноваження щодо реєстрації Декларації відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства з питань охорони праці відноситься до компетенції відповідача і суд не може підміняти цей орган або перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Отже рішення суду про зобов`язання відповідача зареєструвати декларацію є втручанням в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Згідно з ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Таким чином, колегія суддів вважає, що позовна вимога в частині зобов`язання Головне управління ДМС України в Одеській області надати ОСОБА_1  дозвіл на імміграцію в Україну, з огляду на втручання в дискреційні повноваження останнього, є такою, що виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.
Доводи апелянта про те що, строк розгляду заяви щодо видачі дозволу на імміграцію складає 1 рік, а тому  вона буде вимушена знову чекати протягом року на прийняття такого рішення судом не приймаються, оскільки розгляд відповідачем заяви позивача про  надання дозволу на імміграцію в Україну буде вирішуватись на виконання рішення  суду у цій справі, яке обов`язкове до виконання у відповідності до вимог Кодексу адміністративного судочинства України та з обов`язковим урахуванням висновків суду. 
Відтак, у даному випадку належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання повторно розглянути заяву громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_1  від 03.02.2020 року про надання дозволу на імміграцію в України на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» №2491-III від 07.06.2001 року, з урахуванням висновків суду, тому рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення   суду першої інстанції  ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 262, 263,  308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення   Одеського окружного адміністративного суду від  24 вересня 2021 року – залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                          Л.Є. Зуєва  

Суддя:                                                                                                             М.П. Коваль  

Суддя:                                                                                                             О.О. Кравець