ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 жовтня 2021 року                                                                              Справа № 902/122/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Петухов М.Г. ,  суддя Гудак А.В. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Приватного підприємства "Наша Влада" на рішення Господарського суду Вінницької області від 31.05.2021 р. у справі №902/122/21, ухвалене суддею Маслій І.В., повний текст рішення складено 10.06.2021 р.  
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Тех" (пров. Новопечерський, буд. 19/3, м. Київ, 01042)   
до Приватного підприємства "Наша Влада" (вул. Верхарна, буд. 70, кв. 112, м. Вінниця, 21001)  
про стягнення  41 400, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 31.05.2021 у справі №902/122/21 позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного підприємства "Наша Влада"  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Тех" 41 400,00 грн. – попередньої оплати та 2270,00 грн. – відшкодування витрат на сплату судового збору.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням Приватне підприємство "Наша Влада" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 31.05.2021  по справі №902/122/21 повністю і ухвалити нове рішення, яким у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Тех" до Приватного підприємства "Наша Влада" відмовити. 
Вважає рішення суду незаконним і необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 255 ГПК України апелянт виклав свої заперечення на ухвалу суду першої інстанції від 20.04.2021 в частині задоволення заяви позивача про зміну підстав позову, оскільки вважає, що вказаною заявою змінено одночасно предмет та підстави позову.
Вважає, що суд першої інстанції самостійно змінив спосіб захисту і  замість стягнення збитків або повернення безпідставно набутих коштів вирішив застосувати наслідки порушення зобов`язання, стягнувши попередню оплату на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України.
Так, самостійна зміна судом предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту виходить за межі повноважень суду і є порушенням принципів змагальності та диспозитивності господарського судочинства (ст.ст. 13-14 ГПК).
Суд правильно встановив здійснення позивачем попередньої оплати за договором, укладеним у спрощений спосіб, однак не перевірив обставини, що свідчать про його порушення зі сторони боржника і можливість вчинення дій на захист кредитора.
Зазначає, що в оскаржуваному рішенні не наведено підстав для відхилення заперечень відповідача, зазначених у відзиві.
Відповідно до ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.08.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Наша Влада" на рішення Господарського суду Вінницької області від 31.05.2021 р. у справі №902/122/21; запропоновано позивачу - у строк до 16.09.2021 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів відповідачу.
Також роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Матеріалами справи стверджується, що ухвала суду від 16.08.2021 отримана учасниками справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго Тех" не скористалось процесуальним правом подати відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до ст. ст. 269, 270 ГПК України апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги, стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.
З матеріалів справи слідує, що у жовні 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерго Тех" (позивач) та Приватним підприємством "Наша Влада" (відповідач) було досягнуто домовленості про купівлю-продаж продукції, зокрема, згідно досягнутих домовленостей відповідач зобов`язався передати у власність позивача продукцію а саме "ножі Шредерні (сталь X12мф)" у кількості 75 штук за ціною 1104,00 грн. за одиницю, загальною вартістю 82800,00 грн.
На виконання зазначених вище домовленостей відповідач надіслав на адресу позивача електронною поштою рахунок-фактуру №НВ-0001151 від 06.10.2020 на суму 82800,00 грн. /а.с. 10, 118/.
Позивач здійснив на користь відповідача передоплату згідно виставленого рахунку-фактури у розмірі 50 % від вартості всієї партії продукції в сумі 41400,00 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №450 від 09.10.2020 де в призначенні платежу зазначено: "передплата за ніж Шредерний (сталь X12мф)  згідно рахунку-фактури №НВ-0001151 від 06.10.2020 " /а.с. 11/.
Листом №17/12/20 від 17.12.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою  виконати зобов`язання з поставки продукції, або повернути сплачені кошти в розмірі 41400,00 грн. у семиденний строк з моменту отримання відповідної вимоги. Поштове відправлення                 № 04070035819340 було отримане відповідачем 21.12.2020, що підтверджується роздруківкою трекінгу відстеження із сайту АТ "Укрпошта" /а.с. 12-16 /.
Матеріали справи не містять доказів поставки товару чи повернення коштів, що стало підставою для звернення до Господарського суду Вінницької області з позовом на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України (з урахуванням заяви про зміну підстав позову). 
Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Особа, яка звертається до господарського суду з позовом, самостійно обирає спосіб захисту, визначає відповідача, предмет та підстави позову та зазначає у позовній заяві яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов.
Матеріалами справи підтверджено, що у жовні 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерго Тех" та Приватним підприємством "Наша Влада" було досягнуто домовленості про купівлю-продаж продукції, а саме "ножі Шредерні (сталь X12мф)" у кількості 75 штук за ціною 1104,00 грн. за одиницю, загальною вартістю 82800,00 грн.
Так, відповідач надіслав на адресу позивача електронною поштою рахунок-фактуру №НВ-0001151 від 06.10.2020 на суму 82800,00 грн. У рахунку зазначено, що він дійсний для сплати до 06.10.2020 /а.с. 10, 118/.
09.10.2020 позивач здійснив на користь відповідача передоплату в сумі 41400,00 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №450 де в призначенні платежу зазначено: "передплата за ніж Шредерний (сталь X12мф) згідно рахунку-фактури №НВ-0001151 від 06.10.2020 " /а.с. 11/. Тобто, позивач здійснив оплату з порушенням строку визначеного в рахунку №НВ-0001151 від 06.10.2020. Дано обставину можна було б кваліфікувати як набуття майна без достатньої правової підстави (ст. 1212 ЦК Украни).
Однак, 09.10.2020 відповідач зареєстрував податкову накладну №50 на суму 41    400,00 грн. де в графі кількість зазначив – 38; опис товару - "ніж Шредерний (сталь X12мф)" /а.с. 105/, що свідчить про прийняття до виконання домовленості, що за своєю юридичною суттю є укладенням договору у спрощений спосіб.
Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частина перша статті 180 ГК України визначає, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Частиною першою статті 181 ГК України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.
Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина перша статті 181 ГК України).
Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
За ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною, що передбачено в ч. 1 ст. 642 ЦК України.
Колегія суддів враховує, що в даному випадку сторонами було укладено договір у спрощений спосіб шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень (надіслання рахунку-фактури №НВ-0001151 від 06.10.2020, здійснення на користь відповідача передоплату згідно виставленого рахунку-фактури, реєстрації податкової накладної), що узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів поставки товару чи повернення коштів.
Як зазначено вище, позивач звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення 41    400 грн. з відповідача на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25.06.2019 у справі № 924/1473/16 і від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 зазначила, що суд, з`ясувавши, що при розгляді справи сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Колегія суддів вважає, що позивач помилково зазначив правовою підставою позову  ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки в даному конкретному випадку між сторонами було укладено договір купівлі-продажу у спрощений спосіб, що в свою чергу виключає можливість застосування ст. 1212 Цивільного кодексу України.
Отже, місцевий господарський суд правильно врахував правові позиції Великої Палати Верховного Суду та самостійно здійснив правильну правову кваліфікацію вимог позивача та застосував норми матеріального права, предметом яких є відповідні правовідносини, і це не є порушенням принципів змагальності та диспозитивності господарського судочинства (ст.ст. 13-14 ГПК).
Так, між сторонами було укладено договір купівлі-продажу у спрощений спосіб і правовідносини між сторонами регулюються нормами розділу 1 глави 47 та глави 53 Цивільного кодексу України і нормами глави 22 Господарського кодексу України. 
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених      статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з п. 2      ст. 11 Цивільного кодексу України      підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Нормою ст. 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як зазначено вище, здійснення позивачем часткової оплати рахунку - фактури № НВ-0001151 від 06.10.2020 на суму 41400,00 грн. свідчить про прийняття пропозиції щодо поставки Ножів Шредерних (сталь Х12мф).
В свою чергу реєстрація податкової накладної 09.10.2020 свідчить про прийняття оплати відповідачем та підтвердження прийняття до виконання замовлення.
Судом враховується правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 29.06.2021 у справі №910/23097, де зазначено, що податкова накладна, виписана однією стороною в договору (підрядником) на постачання послуг на користь другої сторони (замовника), може бути доказом правочину з огляду на те, що така поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних наслідків. 
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 Цивільного кодексу України    передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог      Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Абзацом 1 ч. 1   ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2      ст. 193 Господарського кодексу України     кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання щодо поставки товару не виконав, суми передоплати сплаченої позивачем, не повернув, тому позивач листом №17/12/20 від 17.12.2020 звернувся до відповідача з вимогою  виконати зобов`язання з поставки продукції, або повернути сплачені кошти в розмірі 41400,00 грн. у семиденний строк з моменту отримання відповідної вимоги. 
Матеріалами справи стверджується, що лист/вимогу відповідач отримав 21.12.2020, що підтверджується трекінгом відстеження сайту АТ "Укрпошти" (поштове відправлення              № 04070035819340) /а.с. 12-16 /.
Згідно з ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Таким чином чинне законодавство надає кредитору альтернативні можливості вимагати у боржника або виконання свого обов`язку (отримання товару – ножів у кількості 38 шт.), або повернення коштів (попередньої оплати).
Матеріали справи не містять доказів отримання товару у кількості 38 штук ( кількість зазначено самим відповідачем у податковій накладній) або повернення коштів у розмірі 41    952,00 грн. з моменту отримання 21.12.2020 листа вимоги №17/12/20 від 17.12.2020, що з урахуванням викладеного є підставою для задоволення позову.
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується з правовою кваліфікацією спірних правовідносин і правильним висновком суду першої інстанції про задоволення позову.
Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За таких обставин, колегія суддів вважає доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними. Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
На підставі ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.           Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Наша Влада" на рішення Господарського суду Вінницької області від 31.05.2021 р. у справі №902/122/21 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
2.           Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
3. Справу повернути до Господарського суду Вінницької області.

Головуючий  суддя                                                                      Розізнана І.В. 

Суддя                                                                                              Петухов М.Г.

Суддя                                                                                              Гудак А.В.