ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року	Львів	Справа № 300/1195/21 пров. № А/857/14778/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гуляка В.В., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року в справі №300/1195/21 (головуючий суддя Остап`юк С.В., м. Івано-Франківськ) за позовом ОСОБА_1 до Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, в якому просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 529  517, 36 грн.
Рішенням від 07 червня 2021 року Івано-Франківський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково.
Стягнув з Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні в розмірі 161 669 (сто шістдесят одна тисяча шістсот шістдесят дев`ять) гривень 18 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Західне територіальне управління Національної гвардії України подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, що «нанесена позивачу шкода» - 20  430, 83 грн та компенсація за неї у визначеній судом сумі 161  669, 18 грн є неспівмірною.
Звертає увагу суду, що при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно враховувати низку факторів, а саме: розмір простроченої заборгованості, період затримки, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах тощо. Вказані обставини не були враховані судом першої інстанції, що призвели до прийняття незаконного рішення. 
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
На підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 у період з 30.09.2014 до 01.11.2017 проходив військову службу в Західному територіальному управлінні Національної гвардії України.
Наказом Західного територіального управління Національної гвардії України (по стройовій частині) за № 329 від 01.11.2017 позивача, звільненого наказом начальника Західного територіального управління Національної гвардії України за № 61 від 20.10.2017, виключено зі списків особового складу підрозділів управління та всіх видів забезпечення, з 01.11.2017.
22.03.2021 позивачу виплачена грошова компенсація за речове майно в розмірі 20    430, 83 гривень.
Позивач, вважаючи, що внаслідок не проведення відповідачем своєчасного, повного розрахунку при його звільненні 01.11.2017 та здійснення такого розрахунку лише 22.03.2021, відповідно до статтей  116,  117 Кодексу законів про працю України  з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки на 1 238 календарних днів розрахунку при звільненні за період з 01.11.2017 до 22.03.2021 в розмірі 529    517, 36 гривень, звернувся до суду за даним адміністративним позовом.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, а тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, виходячи з принципу пропорційної, суд дійшов висновку, що стягненню підлягає середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільнені в сумі 161  669, 18 грн.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як  Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Передусім, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої  статті 7 КАС України  суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати індексації грошового забезпечення) апеляційний суд згідно з положеннями  статті 9 КАС України  вправі застосувати до спірних правовідносин положення  КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а.
Згідно з частиною першою  статті 47 КЗпП України  власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені  статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до  статті 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені  статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена  статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша  статті 117 КЗпП України  стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга  статті 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій  статті 117 КЗпП України  ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України  , спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).
Колегія суддів враховує такі висновки Великої Палати Верховного Суду і не вбачає підстав для відступу від такої позиції, вважає за необхідне при розгляді цієї справи застосувати принцип правової визначеності як одного із суттєвих елементів верховенства права, яким повинен керуватися суд згідно  статті 6 КАС України.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, проте за період з 02.11.2017 по 22.03.2021. 
Між тим, колегія суддів вважає, що суму виплаченої грошової компенсації за речове майно  в розмірі  20  430, 83 грн та визначений судом першої інстанції середній заробіток за час затримки повного розрахунку  в розмірі 161  669, 18 грн не можна вважати співмірними, оскільки останній значно перевищує суму компенсації.
Встановлений  статтею 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до  ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 та в силу приписів частини 5  статті 242 КАС України  та частини 6  статті 13 Закону України ,,Про судоустрій і статус суддів  враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Так, відповідно до  довідки Івано-Франківського обласного військового комісаріату про нарахований позивачу дохід сума грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становила 27    077, 39 гривень, а саме: у вересні 2017 року - 15    508, 39 гривень, у жовтні 2017 року - 11    569 гривень (а. с. 24).
Кількість календарних днів за вересень, жовтень 2017 становить 61 день.
Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 443, 89 грн (27    077, 39 /61=443,89).
Період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 02.11.2017 (наступний за звільненням) по 22.03.2021 (включно) становить 1236 днів.
Отже, обчислений відповідно до встановлених  статтею 117 КЗпП  правил середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає 548  648,04 грн (443,89*1236).
При цьому суд ураховує, що виплачена заборгованість по грошовому забезпеченню (грошова компенсація за речове майно) становить 20  430,83 грн, тобто частка такої заборгованості у сумі, яка нарахована відповідно до  ст.117 КЗпП, становить 0,037 (20  430,83 /548  648,04).
З огляду на очевидну неспівмірність сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат суму 20 300 грн (443,89*1236*(20  430,83 /548  648,04)) (за час затримки розрахунку при звільненні позивача).
Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 20 300 грн.
Згідно із п. 4 ч. 1  ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта  статті 317 КАС України).
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни рішення суду в мотивувальній та резолютивній частинах, з урахуванням висновків та обставин встановлених вище.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційні скарги Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року в справі №300/1195/21 змінити в частині розрахунків середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 . 
Абзац другий резолютивної частини рішення викласти в такій редакції: «Стягнути з Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (індекс 79026, вулиця Стрийська, 146, місто Львів, код ЄДРПОУ 25575767) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) середній заробіть за час затримки повного розрахунку при звільненні в розмірі 20  300 (двадцять тисяч триста) гривень.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 16.11.2021.