КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 359/10300/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9628/2021

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

     16 листопада 2021 року                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Коцюрби О.П., Білич І.М.,
за участю секретаря судового засідання Пальчика М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гоголєвої Олени Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2020 року з урахуванням ухвали  Бориспільського міськрайонного суду Київської області від  25 вересня 2020 року у складі судді Муранової-Лесів І.В.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, компенсації в зв`язку з її несвоєчасною виплатою та моральної шкоди, - 
 
В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_1 , в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь 32 100 грн заборгованості з виплати заробітної плати, компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату в розмірі 2 374 грн 50 коп, а також моральної шкоди в сумі 10 000 грн.
 
Позов обґрунтовано тим, що позивачка 30 жовтня 2017 року була прийнята на посаду шеф-кухаря до ФОП ОСОБА_1 , а 10 червня 2018 року наказом від 09 червня 2018 року № 2-К була звільнена з роботи за власним бажанням. 
 
З моменту прийняття на роботу відповідач, у порушення вимог статей 115, 116 КЗпП та статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітну плату позивачу не виплачувала та внаслідок чого виникла заборгованість по виплаті заробітної плати, яка за період з жовтня 2017 року по червень 2018 року становить 32 100 грн.
 
Позивачка посилалась на те, що згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, та яка відповідно становить 2 374 грн 50 коп.
 
Крім того, просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, посилаючись на те, що не проведення повного розрахунку з дня її звільнення і до цього часу спричинило певні фінансові труднощі та погіршило рівень життя, прийшлося докладати додаткових зусиль, щоб забезпечити хоча б мінімальний рівень її життя та життя її родини.
 
Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2020 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 25.09.2020року, позов  задоволено частково. 
 
Стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3  заборгованість по невиплаченій заробітній платі  в сумі 32 100 грн. та компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату в розмірі 2374 грн 50 коп. Стягнуто 18000грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
 
В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
 
В апеляційній скарзі адвокат Гоголєва О.А. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просила скасувати заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволення позовних вимог, вирішити питання судових витрат.
 
Судом зазначено, що будь-яких доказів, які б підтверджували факт виплати заробітної плати, або погашення заборгованості по заробітній платі перед позивачем, відповідачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття, між тим, позивач отримала всі виплати і жодних претензій протягом роботи суду не надала, тому є абсурдними і передчасними доводи суду про достатність доказів по справі з даного приводу.
 
Вказано, що сторона відповідача не заперечує, що ОСОБА_2 була працевлаштована на підставі заяви від 31.10.2017 року на посаду шеф-кухаря ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1», про що свідчить дана заява, підписана та написана стороною позивача, що підтверджується наказом №1-к від 01.11.2017 року про те, що позивача було прийнято на роботу з окладом 3200 грн, з яким вона  ознайомлена 02.11.2017 року, про що свідчить її підпис.
 
Крім того, зазначено, що відповідно до наказу №2к від 10.06.2018 року, ОСОБА_2 було звільнені за власним бажанням. З даним наказом позивач була ознайомлена, про що свідчить її підпис, будь-яких зауважень про невиплату їй заробітної плати не вказала, претензій не надсилала.
 
Також вказано, що оскільки у відповідача перед позивачем відсутні будь-які борги по заробітній платі, то компенсація за невиплачену заробітну плату стягненню не підлягає, не підлягають і сплаті витрати на правничу допомогу, оскільки з наданих квитанцій неможливо ідентифікувати ким саме було здійснено сплату послуг та по якій саме справі.
 
 У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Шестаков А.В. в інтересах ОСОБА_2 просить прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, докази долучені до скарги залишити без розгляду та при ухваленні рішення не посилатися на них.
 
Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1 в інтересах Гоголєвої О.А. , яка підтримала апеляційну скаргу, ОСОБА_2 та її представника Шестакова А.В. , які просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити, допитавши свідка ОСОБА_6 , вивчивши матеріали справи, обговоривши  доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
 
Рішення суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування моральної шкоди не оскаржено, тому колегія суддів у відповідності до ч.1 с.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Як убачається з матеріалів справи,  відповідно до наказу № 1-К від 30 жовтня 2017 року ОСОБА_2   перебувала у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на посаді шеф-кухаря  у ресторані  «ІНФОРМАЦІЯ_1».
 
Встановлено, що наказом № 2-К від 09 червня 2018 року, з 10 червня 2018 року ОСОБА_2 звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.4,5, 197-200 т.1).
 
Відповідно до  інформації,  яка ФОП ОСОБА_1 надавалася до Пенсійного фонду України згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру  загальнообов`язкового державного соціального страхування, ОСОБА_2 нараховано та належить до виплати  наступна заробітна плата: жовтень 2017 рік - 3200 грн. 00 коп.; листопад 2017 рік - 3200 грн. 00 коп.; грудень 2017 рік - 3200 грн. 00 коп.; січень 2018 рік - 3750 грн. 00 коп.; лютий 2018 рік - 3750 грн. 00 коп.; березень 2018 рік - 3750 грн. 00 коп.; квітень 2018 рік - 3750 грн.00 коп.; травень2018рік - 3750 грн.00 коп.; червень 2018 рік - 3750 грн. 00 коп., а всього на загальну суму 32 100 грн. (а.с.6 т.1). 
 
Згідно зі статтею 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
 
Відповідно до  ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
 
Згідно частини 1 статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
 
Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
 
Статтею 233 КЗпП України, визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
 
Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.95 р., Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. та Постанови КМУ від 21.02.2001р. №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток, підприємство зобов`язане виплатить працівнику компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати.
 
Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обов`язок з нарахування та сплати якої, згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобов`язано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 цього Закону).
 
У матеріалах справи відсутні  належні та допустимі докази на підтвердження   виконання  ФОП ОСОБА_7 укладеного між сторонами  трудового договору й виплати заробітної плати, чи  погашення заборгованості по заробітній платі перед позивачем,а томуколегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність у ФОП ОСОБА_7 перед позивачем боргових зобов`язань, пов`язаних з оплатою її праці.
 
При цьому, колегія суддів враховує й наступне.
 
На підтвердження  виконання умов договору й оплати праці ОСОБА_2 ,  представником відповідача до матеріалів справи на стадії апеляційного розгляду долучено видаткові касові ордери (а.с.204 т.1, 152-155, 186-190 т.2).
 
Зокрема, видаткові касові ордери : від 17.01.2017року на суму 3984грн., від 10.01.2018року  - 1500грн., від 27.01.2018року -11634грн., від 09.02.2018року- 4000грн., від 18.02.2018року -4305грн., від  03.02.2018року- 500грн., від  06.03.2018року  - 1500грн., від 27.03.2018року - 8305грн., від  14.04.2018року - 1000грн. та від 08.06.2018року - 3000грн., а всього на загальну суму 39 728грн.
 
Між тим, жодна із указаних у ордерах сум не відповідає змісту інформації, відображеній у довідці Пенсійного Фонду  в частині розміру нарахованої позивачу заробітної плати та загальному її розміру - 28900грн.   
 
Не містять указані ордери обов`язкові реквізити - ідентифікаційний код ЄДРПУО та код цільового призначення,  не у всі ордерах міститься підстава видачі, у частини - є посилання на  платіжні відомості,  які до матеріалів не долучено.
 
Окрім цього, у видатковому касовому ордері від 09.02.2018року  зазначено про його складання на підставі відомості № 20 від 31.12.2017року, а у касовому ордері від 27.07.2018року- посилання на відомість №29 від 31.12.2017року. 
 
Отже, у різних платіжних дорученнях міститься  посилання на дві відомості від однієї дати.
 
У видатковому касовому ордері від 03.02.2018року на суму 500 грн., який заповнено від руки,  підставою видачі зазначено  остаток з/пл. за декабрь, проте у касовому ордері від 10.01.2018року, заповненому рукою, а не друкованим способом, зазначено аванс за декабрь.
 
У видатковому  ордері від 06.03.2018року  відсутня підстава видачі грошових коштів, у сумі 1500грн., проте зазначено - аванс за 02.2018, який не може бути виплачено у березні.
 
 У видатковому касовому ордері від 27.03.2018року внесено виправлення  у графі 6 й від руки зазначено суму 8305 грн.    
 
Видатковий касовий  ордер від 14.04.2018року  на суму 1000грн. заповнено від руки, зазначено  аванс, проте не міститься посилання на платіжну відомість та за який період.
 
У видатковому касовому ордері  від 08.06.2018року  на суму 3000грн., який надруковано, проте підстава платіжна відомість №3 від31.01.2018року  перекреслена й міститься  вчинений рукою запис - аванс за май. 
 
Окрім цього, як установлено  в судовому засіданні, у видаткових касових ордерах міститься підпис ОСОБА_6 , з якою позивач не перебувала у трудових відносинах.
 
Даючи пояснення, позивач указувала, що певний період часу працювала  у відповідача шеф-кухарем без офіційного працевлаштування  й гроші, відображені у видаткових касових ордерах,  отримувала, проте  бланки були пустими, не заповненими,  а за отримані кошти вона придбавала необхідні продукти, з яких готувалася у ресторані їжа.
 
Допитана судом у якості свідка ОСОБА_6 пояснила про виконання нею у ресторані робіт, пов`язаних з оплатою праці працівників ресторану на підставі укладеного між нею та відповідачем договору про спільну діяльність, а тому саме вона складала  видаткові касові ордери та видавала ОСОБА_2 заробітну плату. Пояснила, що гроші  видавала їй ФОП ОСОБА_7 . 
 
Разом з тим, до справи не долучено  жодної відомості за підписом  ОСОБА_7 , а пояснення свідка спростовуються змістом самого договору.
 
Так, умовами договору  визначено домовленість учасників угоди про організацію їх спільної діяльності,  спрямованої на розвиток  ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та фінансове забезпечення діяльності.
 
Пунктом 1.1.1. договору передбачено,  що кожна із сторін має право  привертати для виконання  своїх зобов`язань  за даним договором третіх осіб, беручи на себе відповідальність  за їхні дії. 
 
Згідно п. п. 4.1.2, 4.1.4 договору зобов`язання сторони 2 ( ОСОБА_1 ) забезпечити підготовку (найм) відповідного персоналу для виконання робіт за даною угодою та надавати фінансові звіти  про лад користування грошових коштів в строк.
 
Положеннями  п. 5.4 договору передбачено ведення  спільних речей  і сторона 2 ( ОСОБА_7 )  виконує всі  необхідні юридичні  дії і акти  для досягнення поставлено за договором цілі, представляє спільні інтереси сторін  по спільній діяльності перед третіми особами (а.с.171-173 т.2). 
 
Отже, умовами договору  передбачено особисту відповідальність  ОСОБА_1 перед третіми особами, тобто і позивачем по справі,  з яким було укладено трудовий договір.
 
Згідно п.2.4  долученої до справи  посадової інструкції шеф-кухаря  ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1», шеф-кухар складає заявки на необхідні продовольчі товари, напівфабрикати, сировину, забезпечує своєчасне їх отримання зі складу, контролює терміни, асортимент, кількість і якість їх надходження і реалізації.
 
Отже, ОСОБА_2 , обіймаючи посаду шеф-кухаря, мала безпосереднє відношення до  закупки товарів, слідкувала за асортиментом, кількістю та якістю продукції, безпосередньо складала заявки  на придбання продукції.
 
 Колегія суддів звертає також увагу, що долучена до справи представником відповідача посадова інструкція  шеф-кухаря ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1»  не містить наказу, на підставі якого була затверджена, а також підпису посадової особи та не засвідчена  печаткою юридичної особи (а.с.169-170 т.2).
Окрім цього, підлягає до врахування  і та обставина, що   видаткових касових ордерах, у графі найменування підприємства, установи, організації, указано Ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_2», в той час як відповідно до справи, ОСОБА_2 обіймала посаду шеф-кухаря у ресторані «ІНФОРМАЦІЯ_1». 
 
Згідно ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
 
За таких обставин, не звернення позивача з відповідною заявою під час звільнення, не звільняє відповідача від обов`язку сплати заборгованості по заробітній платі та компенсації за її  несвоєчасну виплату, а тому відхиляє доводи апеляційної скарги про необґрунтованість позовних вимог з підстав не оскарження дій відповідача на час розірвання трудових відносин.
 
Як убачається зі змісту наданого ФОП ОСОБА_7 звіту до Пенсійного Фонду (а.с.6 т.1), відповідач визнала факт перебування  позивача у трудових відносинах, починаючи з 01.10.2017року, чим підтверджуються пояснення ОСОБА_2 про  виконання нею певний період обов`язків шеф-кухаря  у відсутність офіційного працевлаштування.
 
За таких обставин, колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляційної скарги про необґрунтованість нарахування  позивачу заборгованості по заробітній платі, починаючи з 01.10.2017 року.
 
З огляду на викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності,  колегія суддів дійшла висновку про те, що районний суд, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що  заявлені по справі позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації в зв`язку з її несвоєчасною виплатою знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи.
 
Не заслуговують на увагу й твердження апеляційної скарги  про  недоведеність розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час судового розгляду справи. 
 
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
 
За положеннями частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
 
 За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
 
 Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу та які підлягають стягненню з відповідача, районний суд враховував положення матеріального й процесуального закону, обставини справи,    й дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав до задоволення заяви й  стягнення 18 000грн.  на відшкодування понесених ОСОБА_2 відповідних витрат. 
 
Твердження апеляційної скарги про відсутність у справі належних доказів на підтвердження витрат   спростовуються змістом долученого до справи акту виконаних робіт від 23.07.2019року, відповідно до якого адвокатом  Шестаковим А.В.  на виконання умов договору про надання правових послуг  потрачено 18 год. з конкретизацією таких послуг та кількості потрачених, відповідно, годин та долучено до справи докази оплати вартості наданих послуг (а.с.75-79 т.1).
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд   і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
 
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається закономна сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а  рішення  суду першої інстанції  - залишити без змін
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Гоголєвої Олени Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2020 року з урахуванням ухвали  Бориспільського міськрайонного суду Київської області від  25 вересня 2020 року  залишити без змін.           
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                         
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2021 року. 

Суддя-доповідач: 
 
Судді: