ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" жовтня 2021 р.                                                    Справа №914/1954/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого – судді                                                                         Бонк Т.Б.
Суддів                                                                                            Бойко С.М.                                                                                                                           Якімець Г.Г.,
секретар судового засідання Матіїшин Х.,

за участю представників учасників судового процесу:
позивача- Карасюк М.,
відповідача  - не з`явився, 
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю  «Зоря»  від 28.12.2020 (вх. суду від 05.01.2021 №01-05/75/21)
на рішення  Господарського суду Львівської області від 03.12.2020 (суддя Яворський Б.І., повний текст рішення складено 09.12.2020, м.Львів)
у справі  № 914/1954/20
за позовом:  Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача:  Товариства з обмеженою відповідальністю  «Зоря», м. Львів
про  звільнення та повернення шляхом виселення нежитлових приміщень

                                                          ВСТАНОВИВ:

          Короткий зміст вимог позовної заяви і рішення суду першої інстанції:
У липні 2020року Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі – УКВ) звернулось до Господарського суду Львівської області з  позовом до ТОВ  «Зоря»  про звільнення та повернення шляхом виселення нежитлових приміщень загальною площею 64,1 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. І. Багряного, 34а/1.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що сторони уклали договір оренди нежитлових приміщень №7345 від 01.06.1995, термін дії якого визначений з 14.04.1995 до зносу будинку. Посилаючись на чинну на момент укладення договору ст. 259  ЦК УРСР, згідно з якою, коли договір укладений без зазначення строку, він вважається укладеним на невизначений строк, позивач вказує, що договір оренди  №7345 від 01.06.1995 укладено на невизначений строк. На підставі п. 2 ч.2 ст. 763 ЦК України, яким передбачено, що кожна зі сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитись від договору в будь –який час, письмово попередивши про це другу сторону за 3 місяці ( у разі найму нерухомого майна), позивач надіслав відповідачу повідомлення №2302-вих-13335 від 20.02.2020 про припинення договору оренди №7345 від 01.06.1995,  у зв`язку з чим вважає, що договір оренди припинив свою дію з 20.05.2020. Однак, відповідач  не виконав свого обов`язку щодо повернення орендованого майна та незаконно продовжує  ним користуватися.
  
Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.12.2020    у справі № 914/1954/20 позов задоволено. Зобов`язано відповідача звільнити та повернути позивачу нежитлові приміщення загальною площею 64,1 кв.м, розташовані на вул. І. Багряного,34а/1 у м. Львові.    Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 2     102,00грн судового збору.
При прийнятті рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що Цивільний кодекс УРСР, який був чинним на момент укладення договору оренди №7345 від 01.06.1995, не містив слово «термін», а вживав «строк», зокрема, відповідно до  ст.259 ЦК УРСР  коли договір майнового найму укладено без зазначення строку, він вважається укладеним на невизначений строк. Згідно з ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Проаналізувавши ст.ст. 10,17, 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», в редакції, чинній на час укладення договору, суд вказав, що законодавець вжив поняття «строк» та «термін» як тотожні та рівнозначні, а відтак, оскільки  на момент укладення договору законодавство не розмежовувало поняття "строк" і "термін" договору, суд дійшов висновку, що укладений договір є безстроковим. Дослідивши подані позивачем як докази надіслання повідомлення  №2302-вих-13335 від 20.02.2020 про припинення договірних відносин список згрупованих  рекомендованих  відправлень від 24.02.2020 та фіскальний чек від 25.02.2020, суд вказав, що позивач належним чином виконав свій обов`язок щодо доведення до орендаря інформації про припинення дії договору, а відтак, що останній зобов`язаний повернути орендоване майно позивачу. При цьому, щодо тверджень позивача про зміну площі об`єкта оренди (до 55кв.м), що встановлено за результатами виготовлення нової технічної документації у 2017році, суд вказав, що оскільки за договором в оренду надавалося приміщення площею 64.1 кв.м, то правомірним є вимога про повернення приміщення площею 64,1 кв.м після закінчення дії договору.

          Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:
            Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить    скасувати рішення, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обгрунтована, зокрема, тим, що сторони визначили термін спірного договору оренди, на який він укладений, а саме  – до зносу будинку, і встановлення такого терміну  спричинене тим, що будинок №34а на  вул. І.Багряного підлягав знесенню на підставі рішення Радянської районної ради народних депутатів м.Львова  від 15.05.1991 №265, яке передувало укладенню договору. У зв`язку з чим скаржник вказує, що визначити дату зносу будинку повинен саме орган місцевого самоврядування, тому вважає, що неналежне виконання органом місцевого самоврядування своїх обов`язків – незабезпечення виконання робіт зі знесення будинку, не може бути підставою для того, щоб вважати, що термін таких робіт не визначений. Вказує, що ст. 10 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» встановлений обов`язок  визначити в договір оренди комунального майна термін, на який він укладений, що в свою чергу виключає можливість висновку про його укладення без встановлення строку оренди. 
Також зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою невідповідність загальної площі приміщення, заявленої позивачем, загальній площі приміщень, які перебувають у власності  позивача (відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно  у будинку №32а на вул. Багряного І. у м.Львові  до комунальної власності належать нежитлові приміщення 1поверху загальною площею 55кв.м), доказів передачі відповідачу приміщень площею 64,1кв.м позивач не надав. Крім того, як на підтвердження недобросовісності поведінки позивача щодо його тверджень про безстроковість спірного договору оренди, скаржник вказує, що УКВ зверталось до суду з позовом про внесення змін до договору в частині терміну його дії – на 5років, і у задоволенні такого позову рішенням Господарського суду Львівської області від 16.07.2019 у справі №914/455/19 – відмовлено.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Позивач вказує, зокрема, що відповідно до наданої Франківською РА ЛМР інформації (лист від 11.12.2019 №4-35-4237) у будинку №34а на вул. Багряного наявні три приватизовані житлові квартири та нежитлове приміщення комунальної власності, мешканці квартири№1 відселені, ця квартира набула статусу нежитлового приміщення і передана в оренду, яке не використовується орендарем. Розпорядженням Франківської РА №691 від 18.12.2018 затверджено акт списання  з балансообліку будинку №34а на вул. Багряного, а з 02.09.2019 цей будинок переданий балансоутримувачем на самообслуговування його мешканців. У зв`язку з чим позивач стверджує про неможливість визначення коли саме і чи взагалі відбудеться знос будинку №34а, що в свою чергу унеможливлює визначення кінцевого строку закінчення договору. Відтак позивач вважає, що договір №7345 від 01.06.1995 є таким, що укладений на невизначений строк.

           08.10.2021 від позивача надійшла заява, в якій він зазначив про допущення технічної помилки у прохальній частині позовної заяви щодо зазначення площі переданих в оренду приміщень (замість 61,4кв. м у позовній заяві зазначено 64,1кв.м). Водночас, посилаючись на ч. 2 ст. 309 ГПК України, позивач вказує, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
           11.10.2021 скаржник подав додаткові пояснення, в яких зазначає, зокрема, що положення ЦК України в редакції 2004року, якими врегульовано поняття «строк» та «термін» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки з огляду на принципи дії закону в часі- якщо цивільні правовідносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, які виникли з моменту набрання ним чинності. Вказує, що на момент укладення спірного договору ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» вимагав досягнення сторонами згоди щодо терміну дії договору, а не строку. Зазначає, що у спірному договорі саме позивач визначив термін його дії вказівкою на подію, визначену рішенням Радянської районної Ради народних депутатів №265 від 15.05.1991, тому він і має нести ризик, пов`язаний з такою умовою.

          Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від  05.02.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача.
          Подальший рух справи викладено в ухвалах суду.
          Так, у судовому засіданні 12.10.2021 оголошено перерву до 19.10.2021.
           19.10.2021 від представника скаржника адвоката Вівчарського В.П. надійшло клопотання про неможливість його участі у судовому засіданні через контакт з особою, хворою на Covid-19.
          У судовому засіданні 19.10.2021 представник позивача підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу
          З огляду на те, що представник скаржника брав участь у попередніх судових засіданнях апеляційного суду, в яких  надав свої пояснення, явка сторін в судове засідання не визнавалась обов`язковою,  суд вважає, що неявка представника апелянта не перешкоджає розгляду справи.          
          Згідно    з  ст. 269 ГПК України      суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
                  Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам, які містяться в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції     змінити, з огляду на наступне.
                    Згідно з    встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що :
          Рішенням виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м.Львова  від 15.05.1991 №265 затверджено висновок міжвідомчої комісії від 17.04.1991 №12, про те, що будинок №34а по вул. Гурської (в подальшому – вул. І.Багряного), в якому розташовані квартири № 1, 3, 4, 5 є ветхим і проводити в ньому капітальний ремонт економічно недоцільно. Доручено начальнику ВО ЖКГ Радянського району внести будинок №34а по вул. Гурської в списки ветхих, після відселення мешканців будинок знести і привести подвір`я в належний стан (а.с. 47).
          Рішенням Львівської міської ради народних депутатів №90 від 03.03.1995 квартиру №1 в будинку №34а на вул. Багряного площею 43,2 кв. м виключено з житлового фонду та переведено в нежилі (а.с. 48).
01.06.1995 УКВ (орендодавець) та ТОВ «Зоря» (орендар) уклали договір на оренду нежитлових приміщень № 7345, за змістом п.1 якого орендодавець на підставі витягу з протоколу засідання комісії з питань розподілу нежитлових приміщень №14 від 14.04.1995 здав, а орендар  прийняв в оренду з 14.04.1995 на термін до зносу будинку в користування нежитлові  приміщення за адресою: м.Львів, вул. І.Багряного, 34а/1, пр. 1. 2. 3, 4, 5, І загальною площею 61,4 м.2, 1й поверх, під складські приміщення.
Відповідно до положень  п.3 договору  орендна плата в місяць становить  2  373 000 крб (з 14.04.1995).
У п. 4 договору сторони погодили розмір орендної плати, порядок її сплати та відповідальність за порушення цих умов договору.
Несплата  оренди протягом 3-х місяців з дня закінчення строку платежу є підставою для дострокового розірвання договору оренди на вимогу орендодавця. При цьому з орендаря стягується заборгована сума орендної плати з урахуванням пені за кожен день прострочення. (п.6 договору). 
Відповідно до п.12 договору відносини щодо оренди нежитлових приміщень та будинків, котрі знаходяться у комунальній  власності міста, регулюються Законами України «Про оренду майна державних підприємств та організацій», «Про власність», «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», і іншими  законодавчими актами України та Положенням  про оренду  нежитлових приміщень, що є у комунальній власності м. Львова.
Пунктом 13 договору передбачено, що при припиненні або розірванні договору оренди орендар зобов`язаний повернути протягом 15 днів орендодавцю за актом приймання-передачі об`єкт оренди у стані, обумовленому договором оренди.

У жовтні 2019року УКВ звернулось до Франківської райадміністрації з листом №2302-вих-5041 про надання інформації чи будинок на вул. І.Багряного, 34а на сьогоднішній час віднесений до ветхих та чи підлягає зносу (а.с. 51).

На вказаний лист Франківська РА листом №4-35-4275 від 11.12.2019 (а.с. 52) повідомила, що у будинку №34а по вул.І.Багряного наявні три приватизовані житлові квартири та нежитлове приміщення комунальної власності площею 54,2 кв.м. (55,0 кв.м, згідно з реєстром речових прав). Оскільки будинок  був визнаним ветхим (рішення №265 від 15.05.1991)  мешканці квартири №1 відселені, а вказана квартира набула статусу нежитлового приміщення і з 1995року  передана в оренду ТОВ «Зоря», на даний час приміщення не використовується. Інформація про прийняття інших розпорядчих документів про визначення стану будинку на вул. І. Багряного №34а, відсутня.
Розпорядженням Франківської РА №691 від 18.12.2018 затверджено акт про списання з балансового обліку ЛКП «Навколо базару» будинку №34а по вул.І.Багряного. Відповідно до протоколу зборів від 12.07.2019 співвласники будинку №34а на вул. І. Багряного вирішили взяти будинок на самоуправління і з 02.09.2019 ЛКП «Навколо Базару» передано будинок на самообслуговування мешканців через уповноважену особу по акту передачі.
На даний час ЛКП «Навколо базару» оформлено та подано в ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» необхідний пакет документів для передачі на баланс даного комунального підприємства нежитлових приміщень під індексами 1-1,1-2, 1-3, 1-4, 1-5 площею 55кв.м, на сьогодні акт приймання-передачі цих приміщень ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» не підписано.

Позивач стверджує, що у зв`язку з виготовленням нової технічної документації ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та здійсненням державної реєстрації права власності на об`єкт оренди 05.07.2017 площа об`єкта оренди за адресою: м.Львів, вул. І.Багряного, 34а/1 змінилась та становить 55,0 кв.м.

Як вбачається з матеріалів даної справи, у березні 2019року Управління комунальної власності  звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до ТОВ «Зоря» про внесення змін в договір оренди №7345 від 01.06.1995, в якому просило, зокрема, внести зміни до договору в частині визначення терміну дії оренди  на 5років та в частині зміни площі з 61,4квм на 55 кв.м.
За результатом розгляду вказаного позову, рішенням Господарського суду Львівської області  від 16.07.2019 у справі №914/455/19 відмовлено у його задоволенні. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив, зокрема, з того, що позивачем не наведено виняткових випадків, з якими законодавець пов`язує можливість примусу сторони до продовження дії цього договору на змінених умовах.
Вказане рішення набрало законної сили та є чинним.

25.02.2020 Управління комунальної власності ДЕР ЛМР на підставі  ч. 2 ст.763 ЦК України  звернулося до ТОВ «Зоря»  із листом № 2302-вих-13335 від 20.02.2020  про відмову від договору на оренду нежитлових приміщень №7345 від 01.06.1995, зазначаючи, що договором не визначено строк, на який його укладено. У листі орендарю роз`яснено, що через три місяці з дати цього листа договір припиняє свою дію та вказано на обов`язок орендаря протягом 15 днів після його припинення звільнити об`єкт оренди та повернути його балансоутримувачу за актом приймання-передачі, а також провести повний розрахунок по сплаті орендної плати. 
Як докази надіслання вказаного листа ТОВ «Зоря» на адресу: м.Львів, вул.С. Бандери,31, підтверджуються списком згрупованих  рекомендованих  відправлень від 24.02.2020, на якому міститься штамп ВПЗ із датою 25.02.2020 та фіскальним чеком від 25.02.2020.
У зв`язку з  тим, що відповідач не повернув орендованого майна після припинення дії договору 20.05.2020, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.
          При перегляді рішення місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:
          Орендні відносини регулюються Цивільним    та   Господарським кодексами України, а щодо оренди державного майна та   майна, що перебуває у комунальній власності, регулюються також  Законом України "Про оренду державного та комунального майна" (далі - Закон N 2269-XII),у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції.  
          Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору  на оренду нежитлових приміщень № 7345 від 01.06.1995, за умовами якого позивач передав відповідачу в оренду нежитлові  приміщення за адресою: м.Львів, вул. І.Багряного, 34а/1, пр. 1. 2. 3, 4, 5, І загальною площею 61,4 м.2, 1й поверх, під складські приміщення.
          Відповідно до ст. 256 ЦК УРСР  за  договором  майнового  найму  наймодавець   зобов`язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату. 
          Згідно з ст. 258 ЦК УРСР строк договору майнового найму  визначається  за  погодженням  сторін,  якщо  інше  не  встановлено  чинним  законодавством.
          За приписами ст. 259 ЦК УРСР коли договір майнового найму укладено без зазначення  строку, він вважається укладеним на невизначений строк і кожна  із  сторін вправі відмовитися від договору в будь-який час,  попередивши  про  це в письмовій формі другу сторону за  три  місяці.
          Відповідно до ст. 2 Закон N 2269-XII, в редакції, чинній на момент укладення договору,  орендою є засноване на договорі строкове платне володіння і користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
          Істотними умовами договору оренди є об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; відповідальність сторін та страхування орендарем взятого ним в оренду майна (ст.10 вказаного Закону, у редакції на час укладення договору).
          Частиною 1 статті 17 вказаного Закону передбачено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.
          Згідно з ст. 13 Положення про оренду нежитлових приміщень, що є у комунальній власності м.Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради №10 від 29.01.1993, чинного на момент укладення сторонами договору, строк договору оренди нежитлових приміщень визначається за погодженням сторін, якщо інше не встановлене чинним законодавством.
           Коли договір оренди укладено без зазначення строку, він вважається укладеним на невизначений отрок і кожна з сторін має право розірвати його в будь-який час, попередивши про це в письмовій формі другу сторону за три місяці.
          З 01.12.2004 вступив у дію новий  ЦК України.
          Згідно з п.4 ч.2  Прикінцевих та перехідних положень ЦК України  щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності  ЦК України, положення цього  Кодексу  застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
          Відповідно до п.9 наведених положень  ЦК України  до договорів, що були укладені до 01.01.2004 і продовжують діяти після набрання чинності  ЦК України, застосовуються правила цього  кодексу  щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.
          З огляду на викладене апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані твердження апелянта про незастосування до спірних правовідносин положень ЦК України в редакцїі, чинній після 01.12.2004.
          Відповідно до ч. 1 ст.759 ЦК України, ч.1  ст. 283 ГК України     за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
          Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч.1  ст. 763 ЦК України).
          Як вбачається з матеріалів даної справи,  позивач, посилаючись  на ст. 259 ЦК УРСР, вважає, що укладений з відповідачем договір оренди є такий, що укладений на невизначений строк.  З такими висновками погодився суд першої інстанції, який вказав, що в ЗУ «Про  оренду державного та комунального майна» законодавець вжив поняття «строк» та «термін» як тотожні та рівнозначні, а відтак, оскільки  на момент укладення договору законодавство не розмежовувало поняття "строк" і "термін" договору, суд дійшов висновку, що укладений договір є безстроковим.          
          Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
          Згідно з ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
          Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
          Верховний Суд у постанові від 26.04.2021 у справі №912/1025/20 вказав, що  специфіка визначення терміну вказівкою на подію, яка має неминуче настати, полягає в тому, що в момент укладання договору сторони відповідних правовідносин в силу об`єктивних обставин не можуть знати точної дати настання даної події. При цьому, подія про яку йдеться в частині другій  статті 252 ЦК України, має неминуче настати. 
          Як вбачається з умов договору оренди №7345, сторони передбачили, що орендар прийняв нежитлові приміщення в оренду з 14.04.1995  в термін  - до зносу будинку 34а на вул. Багряного у зв`язку з прийняттям рішення виконкому №265 від 15.05.1991 про визнання такого будинку ветхим. Разом з тим, згідно з матеріалами даної справи, у зазначеному будинку наявні три приватизовані житлові квартири та нежитлове приміщення комунальної власності, мешканці квартири№1 відселені, ця квартира набула статусу нежитлового приміщення і передана в оренду, яке не використовується орендарем. Розпорядженням Франківської РА №691 від 18.12.2018 затверджено акт списання  з балансообліку будинку №34а на вул. Багряного, а з 02.09.2019 цей будинок переданий балансоутримувачем на самообслуговування його мешканців.  Відомостей про прийняття інших розпорядчих  документів щодо визначення стану будинку суду не надано.
          З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що визначена у договорі подія – знос будинку №34а на вул. Багряного не є такою, що має неминуче настати, її настання є лише ймовірним, а не обов`язковим, а відтак така не може вважатись терміном в розумінні ст. 252 ЦК України.  У зв`язку з чим апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладений сторонами договір оренди є таким, що укладений на невизначений строк. 
          Посилання апелянта на те, що саме позивач визначив термін його дії вказівкою на подію, визначену рішенням Радянської районної Ради народних депутатів №265 від 15.05.1991, тому він і має нести ризик, пов`язаний з такою умовою, та його домінуючий вплив як розробника договору, апеляційний суд відхиляє,   оскільки чинне законодавство закріплює принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Відтак, підписавши договір на передбачених ним умовах, відповідач взяв на себе зобов`язання належним чином його виконувати.
          Згідно  з ч.2  ст.763 ЦК України   якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. 
          Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму  нерухомого майна  - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. 
          Водночас власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша  статті 317 Цивільного кодексу України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Звідси власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також вилучення цього майна у відповідних суб`єктів.
          Матеріалами справи підтверджено, що позивач (орендодавець), пославшись на ч. 2 ст. 763 ЦК України, направив відповідачу листа № 2302-вих-13335 від 20.02.2020 про відмову від договору оренди №7345. 
          Вказаний лист надісланий 25.02.2020 на адресу відповідача, вказану в спірному договорі та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням: 79013, м. Львів, вул. Ст.Бандери, 31, що підтверджується списком згрупованих  рекомендованих  відправлень від 24.02.2020 та фіскальним чеком від 25.02.2020.
          Суд першої інстанції обгрунтована вказав, що заява орендодавця про відмову від договору оренди є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми  Закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.
          Повідомлення орендодавцем орендаря про відмову від договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої  статті 202 ЦК України.
          Чинне законодавство не містить спеціальних вказівок щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення; у договорі сторони також не передбачили  будь-які домовленості щодо того, коли вважається здійсненим повідомлення сторони про припинення чи зміну договору.
          Отже, скерувавши 25.02.2020 повідомлення про припинення договірних відносин на юридичну адресу відповідача (поштове відправлення №7900602212366), позивач належним чином виконав свій обов`язок щодо доведення інформації про припинення дії договору до орендаря і такий договір слід вважати припиненим з 20.05.2020. Зазначені дії  орендодавця свідчать про добросовісність звернення до відповідача, вчинення позивачем залежних від його волі необхідних дій у спірних правовідносинах.
                    Відповідно до ч. 1   ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймачеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
                    Згідно з ч. 2   ст. 795 ЦК України   повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
          Відповідно до ч. 1  ст. 27  Закону України «Про оренду державного і комунального майна»  у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди  на умовах, зазначених у договорі оренди. 
          Умовами п.13 договору  передбачено, що повернення орендодавцю об`єкта оренди здійснюється протягом 15 днів за актом  приймання-передачі у стані, обумовленому договором оренди. 
          На підставі викладеного апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції   про  виникнення в орендаря обов`язку     в силу вимог ч. 1 ст. 785 ЦК України, ч. 1 ст. 27 Закону N 2269-XII, п. 13 договору   звільнити та повернути орендоване майно.
          Посилання апелянта щодо невідповідності площі переданих приміщень, площі вказаній у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно  -55кв.м, апеляційний суд відхиляє, оскільки, за умовами підписаного двома сторонами договору в оренду надавалося приміщення площею 61, 4 кв.м, а відтак правомірним є вимога про повернення приміщення площею 61,4в.м після закінчення дії договору. Доказів внесення змін до вказаного договору, зокрема, в частині площі орендованих приміщень,  сторонами не надано.
          Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що в прохальній частині позовної заяви УКВ просило зобов`язати відповідача звільнити та повернути нежитлові приміщення площею 64,1кв.м, водночас,  як вказано вище, на підставі договору №7345 відповідачу було передано приміщення площею 61,4кв.м. Зазначення такої площі з огляду на наявні в матеріалах справи докази суд вважає технічною опискою, однак, така не була виправлена судом першої інстанції. З урахуванням того, що апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову, а відтак, що таке рішення є правильним по суті, колегія суддів дійшла висновку про внесення змін до оскаржуваного рішення, а саме до п.2 резолютивної частини щодо зазначення правильної площі нежитлових приміщень, які відповідач зобов`язаний повернути позивачу. 

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1    ст.236 ГПК України    судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
             Згідно з    ст.275 ГПК України    суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 276 ГПК України).
          На підставі викладеного колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 03.12.2020  у справі №914/1954/20  ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. 
          Разом з тим, з огляду на встановлену судом технічну описку позивача в частині площі приміщень, колегія суддів дійшла висновку про внесення змін до оскаржуваного рішення, а саме, виклавши пункт 2  його резолютивної частини в наступній редакції:
«Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Зоря» (79013, м.Львів, вул. Ст.Бандери, 31; код ЄДРПОУ 13838779) звільнити та повернути шляхом виселення Управлінню комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Галицька, 15, код ЄДРПОУ 25558625) нежитлові приміщення загальною площею 61,4 кв.м, що знаходяться за адресою: м.Львів, І.Багряного, 34а/1.»

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.
Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14    статті 129 ГПК України). Відтак, згідно    ст.129 ГПК України    сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 86,129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 277, 281, 282  ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю  «Зоря»  від 28.12.2020 (вх. суду від 05.01.2021 №01-05/75/21)-  залишити  без задоволення.
2.   Рішення  Господарського суду Львівської області від 03.12.2020  у справі №914/1954/20 змінити, виклавши пункт 2  його резолютивної частини в наступній редакції:
«Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Зоря» (79013, м.Львів, вул. Ст.Бандери, 31; код ЄДРПОУ 13838779) звільнити та повернути шляхом виселення Управлінню комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Галицька, 15, код ЄДРПОУ 25558625) нежитлові приміщення загальною площею 61,4 кв.м, що знаходяться за адресою: м.Львів, І.Багряного, 34а/1.»
          В решті рішення  залишити  без змін.
3.    Судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції - покласти на скаржника.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Повний тест постанови складено 27.10.2021
Головуючий суддя                                                                                                               Т.Б. Бонк
суддя                                                                                                                                             С.М. Бойко 
суддя                                                                                                                                             Г.Г. Якімець