ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 р.	Справа № 480/3922/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Курило Л.В.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Бегунца А.О. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.
позивача ОСОБА_1 
представника відповідача Непийпи Р.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.07.2021, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 12.07.21 року по справі № 480/3922/21
          за позовом              ОСОБА_1  
          до             Головного управління Державної податкової служби у Сумській області                     
          про стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до     Головного управління ДПС у Сумській області, в якій просить стягнути з Головного управління ДПС у Сумській області на користь ОСОБА_1 (рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в філії - Сумському обласному управлінні АТ "Ощадбанк”) середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на посаді з 07.04.2021 по час винесення судом рішення по даній справі.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12.07.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що відповідачем на виконання рішення суду по справі № 480/1857/20 про поновлення його на посаді було формально прийнято наказ № 38-о від 07.04.2021 "Про поновлення на роботі", проте до виконання посадових обов`язків його не було допущено. Зазначає, що наказом відповідача від 09.04.2021 № 39 йому визначено робоче місце в адміністративному приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , але згідно даних ЄДРПОУ відповідач, та зокрема управління правового забезпечення, розташовані за адресою: м. Суми, вул. Іллінська, 13. Вказує, що відповідач визначив його робоче місце за іншою адресою, для того щоб не дати доступу до посадових осіб, робочих приміщень та позбавити можливості  виконувати посадові обов`язки. Вважає, що судом першої інстанції не досліджено той факт, що відповідач виконав рішення суду лише формально, без допуску його до виконання посадових обов`язків, які існували до дня звільнення. В доповненнях до апеляційної скарги позивач просить  суд  врахувати висновки, викладені в постанові Верховного Суду у справі № 521/1892/18 від 17.06.2020 та  від 22.05.2019 у справі № 813/5500/14. 
Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Позивач в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено  та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що   ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної податкової служби в Сумській області (далі – відповідач, ГУ ДПС в Сумській області),   Головного управління ДПС у Сумській області як територіального органу утвореного на правах відокремленого підрозділу, в якому  просив суд визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної податкової служби в Сумській області від 17.03.2020 № 16-дс "Про порушення дисциплінарного провадження" із змінами, внесеними наказом Головного управління Державної податкової служби в Сумській області від 20.03.2020 №19-дс, визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної податкової служби в Сумській області №62-о від 09.04.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновити на посаді начальника управління правового забезпечення Головного управління Державної податкової служби в Сумській області, поновити на посаді начальника управління супроводження судових справ Головного управління Державної податкової служби в Сумській області, визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної податкової служби в Сумській області №9-0 від 22.12.2020, стягнути з Головного управління Державної податкової служби в Сумській області суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10.04.2020 по день винесення рішення по справі, стягнути з відповідача суму судового збору.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 у справі                          № 480/1857/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДПС у Сумській області №62-0 від 09.04.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 ";
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Сумській області.
Стягнуто з Головного управління ДПС у Сумській області на користь ОСОБА_1 суму середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 147397,25 грн.
У задоволенні інших вимог відмовлено.
Рішення суду в частині поновлення на посаді начальника управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Сумській області та виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в сумі 12531,75грн приведено до негайного виконання.
Учасниками справи не заперечується та обставина, що Головним управлінням ДПС у Сумській області на виконання зазначеного рішення суду прийнято наказ № 38-о від 07.04.2021 “Про поновлення на роботі”, яким позивача поновлено на посаді начальника управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Сумській області.
Спір у вказаній справі виник з приводу різного розуміння сторонами обов`язку Головного управління ДПС у Сумській області негайно виконати рішення суду від 06.04.2021 у справі  № 480/1857/20  про поновлення позивача на посаді в цьому органі  та можливості застосування до спірних правовідносин наслідків, передбачених статтею 236 Кодексу законів про працю України (надалі- КЗпП України).
Стверджуючи, що рішення суду про поновлення не виконано у повному обсязі, оскільки фактично його не допущено до виконання трудових обов`язків, позивач звернувся до суду із вимогами про стягнення на його користь середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на посаді з 07.04.2021 по час винесення судом рішення по даній справі відповідно до статті 236 КЗпП України.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, судом  першої інстанції  не встановлено  підстав для застосування ст. 236 КЗпП України, оскільки відповідачем виконано рішення суду в частині, що підлягає негайному виконанню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).
Тобто законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватись, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.
При цьому, працівник повинен бути обізнаним щодо наявності наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи та можливості виконання своїх обов`язків.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням із часу його оголошення в судовому засіданні.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 КАС України).
Приписи статті 236 КЗпП України передбачають, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Тобто відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 06.04.2021 № 480/1857/20, яке станом на час розгляду справи № 480/3922/21 не набрало законної сили,  поновлено позивача на посаді начальника управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Сумській області. У вказаному рішенні визначено, що рішення суду в частині поновлення на посаді начальника управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Сумській області та виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в сумі 12531,75грн підлягає негайному виконанню.
Отже, в межах розгляду цієї справи  необхідно з`ясувати чи було своєчасно на виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідачем видано наказ (розпорядження) про допуск ОСОБА_1 до роботи та чи було фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання працівником своїх обов`язків.
Крім того, необхідно з`ясувати чи був позивач обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і  про можливість виконання своїх обов`язків.
З огляду на матеріали справи, судом встановлено, що на виконання рішення суду від 06.04.2021 у справі  № 480/1857/20 Головним управлінням ДПС у Сумській області наступного дня   прийнято наказ № 38-о від 07.04.2021 "Про поновлення на роботі", яким позивача з 09 квітня 2020 року поновлено на посаді начальника управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Сумській області.
Також з`ясовано, що Головним управлінням ДПС у Сумській області наказом від 09.04.2021 №39-0  визначено робоче місце в адміністративному приміщенні за адресою АДРЕСА_1 .
Докази того, що позивача не було допущено до робочого місця шляхом перекриття доступу до будівлі, перешкоджання іншим чином фактичному доступу визначеного в наказі робочого місця   або того, що після поновлення на роботі позивачу не нараховувалася  заробітна плата, в матеріалах справи відсутні. 
Отже, відповідачем виконано передбачені КЗпП України вимоги до роботодавця, які гарантують своєчасне та належне виконання рішення суду, а саме: видано наказ про поновлення на роботі та фактично допущено працівника до робочого місця в державному органі.  
Також матеріалами справи підтверджується, що позивач 07.04.2021 був обізнаний про видання наказу про його поновлення на роботі, що підтверджується його власним підписом (а.с. 82).
Крім того, наявними доказами  в матеріалах справи (копії платіжних доручень №173, 174, 175,176   від  07.04.2021) підтверджується, що на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 06.04.2021  по справі №480/1857/20 позивачу здійснено виплату заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в сумі 12531,75 грн, а також нараховано та виплачено заробітну плату за квітень (а.с. 83-88). 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування ст. 236 КЗпП України, оскільки відповідачем виконано рішення суду в частині, що підлягає негайному виконанню.
Доводи заявника апеляційної скарги про необхідність врахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18, колегія суддів відхиляє, оскільки в цій справі суд касаційної інстанції надавав висновки щодо правозастосування у ситуації, коли незаконно звільненого працівника було поновлено на роботі, але не доведено до його відома наявність наказу про поновлення на роботі, тобто не забезпечено фактичну обізнаність про можливість доступу до роботи. 
Проте у справі, що розглядається, до відома позивача було доведено зміст наказу № 38-о від 07.04.2021 "Про поновлення на роботі", яким ОСОБА_1  з 09 квітня 2020 року поновлено на посаді начальника управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Сумській області, що підтверджується власноручним підписом позивача.
Також колегія суддів відхиляє аргументи позивача в апеляційній скарзі про застосування до спірних правовідносин правових позицій, висловлених Верховним Судом у справі № 821/549/17 та у справі № 808/2741/16, оскільки в цих справах досліджувалося питання поновлення на посаді працівника, якого незаконного звільнено з посади за обставин скорочення посади у державному органі. Між тим справі, що розглядається, позивача звільнено з посади за фактом реалізації наказу про накладення дисциплінарного стягнення.
Отже, обставини цієї справи та справи  № 521/1892/18,  № 821/549/17, № 808/2741/16, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, не є релевантними.
Безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги з приводу того, що  відповідач визначив його робоче місце за іншою адресою  з метою перешкодити доступу до посадових осіб, робочих приміщень та позбавити можливості  виконувати посадові обов`язки.
Так, судовим розглядом встановлено, що Головним управлінням ДПС у Сумській області наказом від 09.04.2021 №39-0  визначено робоче місце в адміністративному приміщенні за адресою: м. Суми, Покровська площа, 2 кабінет №310, в якому знаходиться Центр обслуговування платників Сумської ДПІ Головного управління ДПС у Сумській області.
У даному випадку колегія суддів зважає на приписи ст. 32 КЗпП України, відповідно до якої переміщення працівника на тому ж самому підприємстві на інше робоче місце, інший структурний підрозділ в тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності або посади, обумовленої трудовим договором не вважається переводом на іншу роботу, а тому визначення робочого місця за адресою: м. Суми, Покровська площа, 2 кабінет №310, в якому знаходиться Центр обслуговування платників Сумської ДПІ Головного управління ДПС у Сумській області, не може розцінюватися як не допуск до робочого місця, адже позивачу надано робоче місце в приміщенні, що обліковується за відповідачем та територіально знаходиться в межах міста Суми.
Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.            
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Частиною 2   статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Колегія суддів, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів зазначає  про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.07.2021 по справі                          № 480/3922/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Курило	
Судді	   	С.С. Рєзнікова    А.О. Бегунц   	
Повний текст постанови складено  26.11.2021.