П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

______________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/1670/21	
Головуючий в 1 інстанції: Ковбій О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді - доповідача - Стас Л.В.
суддів – Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонської міської ради, Виконавчого комітету Херсонської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Херсонської міської ради, Виконавчого комітету Херсонської міської ради, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Херсонської міської ради та Виконавчого комітету Херсонської міської ради щодо ненадання ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю внаслідок війни III групи, житлового приміщення відповідно до встановлених санітарних та технічних норм, а також з урахуванням кількості членів сім`ї;
- зобов`язати Херсонську міську раду та Виконавчий комітет Херсонської міської ради вчинити дії з розподілу та надати ОСОБА_1 , як особі з інвалідністю внаслідок війни III групи, житлове приміщення відповідно до встановлених санітарних та технічних норм, а також з урахуванням кількості членів сім`ї.    
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він є учасником бойових дій, особою з інвалідністю ІІІ групи, та має статус особи з інвалідністю внаслідок війни. На думку позивача, відповідно до положень п.18 ч.1 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" відповідач зобов`язаний забезпечити його жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік. Однак, вказаний строк сплив, а відповідач зазначеного обов`язку не виконав, що на думку позивача є протиправною бездіяльністю з боку відповідачів.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року в задоволенні позову   ОСОБА_1 -  відмовлено.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що норми Житлового Кодексу Української РСР не відповідають реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин, у зв`язку з чим, на думку апелянта, їх застосування судом є помилковим та жодним чином не сприяє ефективному захисту прав та охоронюваних законом інтересів громадян.
Також апелянт зазначав, що відповідно до положень ст.2 Закону України «Про соціальний статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» від 22.10.1993р. №3551-XII Законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України. Місцеві ради, підприємства, установи та організації мають право за рахунок власних коштів і благодійних надходжень встановлювати додаткові гарантії щодо соціального захисту ветеранів війни.
На думку апелянта, судом першої інстанції. помилково не було прийнято до уваги, що згідно з абз.1 п. 18 ч.1 ст. 13 Закону № 3551-XII інваліди війни та прирівняні до них особи позачергово забезпечуються житлом, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік.
Таким чином, відповідні органи, уповноважені державою на виконання функцій з розподілу житла, протягом двох років від дня взяття на квартирний облік зобов`язані надати особі, на яку поширюється дія цієї норми, таке житло.
Відповідачі, Херсонська міська рада, Виконавчий комітет Херсонської міської ради, у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, які узгоджуються із висновками суду першої інстанції, зазначають про безпідставність апеляційної скарги, у зв`язку з чим просять в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року – залишити без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 19.03.2015 року, серії НОМЕР_2 від 01.11.2018 року, серії НОМЕР_3 від 28.11.2017 року, серії НОМЕР_4 є учасником бойових дій, особою з інвалідністю внаслідок війни 3 групи.
Рішенням Виконавчого комітету Херсонської міської ради №360 від 21.11.2018 року ОСОБА_1 , на підставі його заяви від 12.11.2018 року, зараховано на квартирний облік за місцем проживання до пільгової черги з правом позачергового отримання житла, як особу з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи за №46 - 2 особи.
01.03.2021 року позивач звернувся до Херсонського міського голови з заявою, в якій просив у зв`язку з закінченням передбаченого п.18 ч.1 ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" дворічного строку на забезпечення його жилою площею, ухвалити рішення про надання йому, як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи, житлового приміщення відповідно до встановлених санітарних та технічних норм.
Листом від 29.03.2021 року №Н-2488, із посиланням на положення ст. 43 Житлового Кодексу України, позивача повідомлено про те, що впорядковане житло може бути надано йому згідно черги. Натомість, наразі, в черзі перед ним перебувають сім`ї, які мають аналогічні пільги. 
Також, зазначено про те, що на підставі положень п.54 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Української Республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 №470 позивачу надано житлове приміщення №707 у гуртожитку по АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з такими діями відповідачів, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Розглядаючи справу та приймаю рішення по суті позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що між сторонами існує публічно-правовий спір, у зв`язку з чим, розгляд даної справи слід здійснювати за правилами адміністративного судочинства.
Однак, із таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з таких підстав.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Таким чином, до адміністративного суду з адміністративним позовом має право звернутись особа за захистом саме публічного права, свободи чи інтересу у сфері публічно-правових відносин.
Апеляційним судом встановлено, що предметом даного позову є право позивача, як особи з інвалідністю внаслідок війни ІІІ групи, на отримання житлового приміщення, відповідно до санітарних та технічних норм, для життя, з урахуванням кількості членів сім`ї позивача. Тобто, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права на житло.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Стаття 31 ЖК Української РСР передбачає, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Таким чином, з огляду на зміст позовної заяви, характеру спірних правовідносин, та обставин справи, колегія суддів вважає, що вимоги позивача щодо зобов`язання відповідачів надати  житлове приміщення, відповідно до встановлених санітарних та технічних норм, та з урахуванням кількості членів сім`ї, спрямована на реалізацію права на житло та має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Також колегія суддів враховує, що управлінські дії відповідачів мали наслідком створення перешкоди у реалізації права позивача на житло, а тому спір позивача з відповідачем не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, тобто не є публічно-правовим.
Слід зазначити, що якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання незаконними таких дій є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.
Аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 15 травня 2018 року у справі № 755/8749/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 826/7431/16). 
Відповідно до статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.
Таким чином,  колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку наявний спір, який підлягає врегулюванню на підставі норм  Цивільного кодексу України, в порядку цивільного судочинства.
За правилами п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення скасовує судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закриває провадження у справі повністю або частково або залишає позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно ст.ст. 238, 240 цього  Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
В той же час, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 238, ч. 1 ст. 239 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
Беручи до уваги наведене й враховуючи суть спірних правовідносин, їх суб`єктний склад, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанцій слід скасувати і закрити провадження у справі, оскільки остання має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права в частині розгляду справи з порушенням правил юрисдикційної підсудності, а тому наявні підстави для скасування рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року із закриттям провадження у справі, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, із роз`ясненням позивачу його право на звернення з позовом до суду цивільної юрисдикції.
Відповідно до ст. 239 КАС України, роз`яснити, що позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315, 319, 322, 325, 329 КАС України, суд – 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонської міської ради, Виконавчого комітету Херсонської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – скасувати. 
Прийняти постанову, якою провадження у справі – закрити. 
Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду для захисту своїх прав в порядку цивільного судочинства.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складення повного тексту судового рішення 13.10.2021р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шеметенко Л.П.    Турецька І.О.