ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1359/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №700/126/21 Категорія: 307010000 	Бесараб Н. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О.  М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                       07 жовтня 2021 року        м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

	Новікова О.М.,	
  	Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., 	
за участю секретаря	Чуйко А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 14 травня 2021 року (повний текст рішення виготовлено 21 травня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним заповіту, – 
       
в с т а н о в и в :

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати – ОСОБА_3 , яку він доглядав до смерті та поховав за власні кошти. Після її смерті залишилася спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 1,99 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Почапинської сільської ради, кадастровий номер 7122885200:03:001:0500. За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 26 лютого 2008 року секретарем Почапинської сільської ради Павленко А.М., зареєстрований в реєстрі за № 162, відповідно до якого вищевказану земельну ділянку заповіла позивачу. Бажаючи оформити спадкове майно, він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак отримав відмову у зв`язку з пропущеним строку для прийняття спадщини та наявністю заповіту на інших спадкоємців.
Так позивачу стало відомо, що 15 вересня 2015 року покійна мати склала заповіт в інтересах ОСОБА_2 , яким все своє майно, у тому числі і земельну ділянку спадкодавець заповіла відповідачу.
Позивач зазначав, що ОСОБА_3 була похилого віку і не могла проживати сама в с. Почапинці, Лисянського району, Черкаської області, тому в 2014 році він забрав матір проживати за його місцем проживання в с. Мліїв Городищенського району до її смерті, а житловий будинок в с. Почапинці, який почав руйнуватися вирішили продати. Проте, так як даний будинок був побудований в 40-50 роках, документи на нього були відсутні. Зважаючи на те, що ОСОБА_2 вже проживав у цьому будинку і погодився його купити без документів, то позивач з матір`ю передали відповідачу будинок з рухомим майном шляхом складання заповіту на це майно. Земельну ділянку спадкодавець не бажала передавати ОСОБА_2 . У свою чергу відповідач не заперечує даного факту, оскільки йому було відомо щодо спадкування лише житлового будинку, на земельну ділянку він не претендує. Звернувшись до нотаріуса з питанням недійсності частини заповіту, їм було роз`яснено звернення до суду з цього приводу.
Посилаючись на вказані обставини, позивач звернувся до суду та просив визнати недійсним заповіт, укладений від імені ОСОБА_3 та посвідчений секретарем Мліївської сільської ради Городищенського району Вакуленко О.Д. 15 вересня 2015 року і зареєстрований в реєстрі під № 125, в частині розпорядження щодо земельної ділянки (паю) площею 1,99 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Почапинської сільської ради, кадастровий номер 7122885200:03:001:0500. 
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 14 травня 2021 року позов залишено без задоволення.
Рішення мотивовано тим, що оспорюваний заповіт за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Обставин, які б свідчили, що волевиявлення заповідача не відповідало його волі, не встановлено.
Районний суд не прийняв визнання позову відповідачем і зазначив, що таке визнання суперечить вимогам законодавства України та порушує волю заповідача.
Щодо відмови у затвердженні мирової угоди, то місцевий суд, постановляючи ухвалу від 01 квітня 2021 року виходив з того, що сторони фактично бажають змінити волю заповідача. При цьому закон не передбачає внесення змін до змісту заповіту після відкриття спадщини, оскільки таким чином змінюється воля спадкодавця, що є неприпустимим. Право на внесення змін до заповіту належить виключно заповідувачеві. 
ОСОБА_1 , не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі апелянт стверджує, що в оскаржуваному заповіті покійною матір`ю була допущена помилка. Після переїзду до сина позивачем та покійною жійнкою було прийнято рішення про продаж будинку. Однак при збиранні документів на переоформлення будинку виникли проблеми з документами. А так як відповідач ще до продажу проживав у цьому будинку та погоджувався купити його без документів, позивач із матір`ю вирішили передати будинок з надвірними спорудами та всім рухомим майном (меблями та с/г інвентарем) шляхом складання заповіту на це майно. Цим же заповітом охоплювалася і земельна ділянка, на якій розташований будинок та господарські споруди. Земельна ділянка (пай), площею 1,99 га, яку мати перед цим заповіла позивачу, оскаржуваним заповітом не охоплювалася. Мати вважала, що передає все своє рухоме майно разом з будинком, так як вирішили таким чином оформити продаж будинку, але земельну ділянку (пай) жінка заповідати відповідачу не збиралася.
Апелянт зауважує, що спору між ним та відповідачем фактично не існує, ОСОБА_2 не заперечує проти задоволення позову, так як розмови між позивачем та покійною велися у його присутності і відповідач не претендує на цю земельну ділянку.
До того ж факт відсутності спору стверджується наявністю мирової угоди та спільної заяви сторін про її затвердження, в якій сторони визнають обставину допущення помилки заповідачкою при складенні оскаржуваного заповіту в частині земельної ділянки (паю), але суд без будь-яких причин відмовив у затвердженні мирової угоди, як і безпідставно відмовив у задоволенні позову.
Вважаючи рішення незаконним та необгрунтованим у зв`язку з неправильною оцінкою судом визнання позову при постановленні рішення та помилкове незатвердження мирової угоди між сторонами, позивач просить його скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної іенстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мліїв, Городищенського району, Черкаської області померла мати позивача ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 12 грудня 2016 року.
Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 1,99 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Почапинської сільської ради, кадастровий номер 7122885200:03:001:0500.
За життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 26 лютого 2008 року секретарем Почапинської сільської ради Павленко А.М., зареєстрований в реєстрі за № 162, відповідно до якого вищевказану земельну ділянку заповіла своєму сину – ОСОБА_1 .
Із постанови державного нотаріуса Лисянської державної нотаріальної контори № 134/02-31 від 03 лютого 2021 року вбачається, що позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову у зв`язку пропуском строку, встановленого для прийняття спадщини та наявністю іншого заповіту, для прийняття спадщини за яким звернулися інші спадкоємці.
15 вересня 2015 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області, зареєстрований в реєстрі за № 125, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_2 .
Відповідно до довідки виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 07 грудня 2020 року № 594, ОСОБА_3 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно проживала без реєстрації у АДРЕСА_1 . На час смерті із нею проживав та вів спільне господарство син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Звертаючись до суду із позовом, позивач вказував на невідповідність змісту заповіту, складеного 15 вересня 2015 року волевиявленню заповідача, її внутрішній волі та вчинення ОСОБА_3 помилки під час його складення.
Нормами статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
В разі зміни свого бажання щодо призначення спадкоємців після складеня заповіту, спадкодавець, відповідно до вимог ст. 1254 ЦК може скасувати чи змінити заповіт
15 версеня 2015 року ОСОБА_3 скористалася таким правом та після складення заповіту 26 лютого 2008 року на користь позивача у справі, склала заповіт на користь ОСОБА_2 .
З часу ж складання заповіту у 2015 році та до дня смерті спадкодавця пройшло більше року, проте вчинення дій заповідачем, передбачених положенням статті 1254 ЦК України, матеріали справи не містять.
Частиною першою статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).
Вказана вимога до правочину містить дві складові: по перше, відповідність волевиявлення внутрішній волі учасника правочину. По-друге, відсутність дефекту волі такого учасника, коли його воля зазнала протиправного впливу внаслідок обману, насильства, погрози, важких обставин або була спотворен внаслідок зловмисної домовленості представника суб`єкта з іншою стороною.
Частина 3 ст. 203 ЦК України може застосовуватися прямо, поряд із спеціальними правилами про правочин, що вчинені під впливом помилки, обману, насильства тощо (ст. 229 - 233 ЦК України).
Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Положеннями статті 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
Отже заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
При цьому особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. (п. 19 Постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»)
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а докази подаються сторонами та іншими учасниками.
Вказуючи на допущення спадкодавицею помилки при складенні заповіту від 15 версеня 2015 року в частині включення до змісту заповіту і земельної ділянки (паю), стосовно якого мати позивача розпорядилася у попередньому заповіті, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку – неправильне сприйняття спадкодавицею фактичних обставин правочину та йог змісту, який був прочитаний заповідачем і власноручно підписаний у присутності відповідальної особи.
З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем недоведено факту існування помилки при посвідчені заповіту щодо не встановлення та не відображення дійсної волі спадкодавця, як і того, що волевиявлення ОСОБА_3 при складенні спірного заповіту не було вільним та таким, що не відповідало її внутрішній волі та з урахуванням встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову за його недоведеністю.
В свою чергу, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.
Твердження апелянта щодо незаконності відмови у затвердженні мирової угоди колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд обгрунтовано вказав, що законом не передбачено можливості внесення змін до змісту заповіту після відкриття спадщини із вказівкою на те, що таким чином змінюється воля спадкодавця. Відсутність спору мід позивачем та відповідачем не є беззаперечною обставиною для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки наявність спадкових прав та обов`язків у останніх визначається саме виходячи зі змісту заповіту покійної ОСОБА_3 .
Посилання апелянта на процесуальне порушення суду першої інстанції в частині непостановлення ухвали про відмову у прийнятті визнанні позову відповідачем у порядку ч. 4 ст. 206 ЦПК України є безпідставними, оскільки питання прийняття визнання позову ОСОБА_2 вирішено судом в ухвалі Лисянського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2021 року.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 14 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 11 жовтня 2021 року.

Судді